Справа № 560/12992/25
	
РІШЕННЯ
іменем України
06 квітня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - військова частина НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не погодження переміщення солдата ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з посади водія-слюсара ремонтного відділення гусеничної техніки ремонтного взводу автомобільної техніки 2 ремонтної роти ремонтно-відновлювального батальйону ВЧ НОМЕР_2 на посаду водія-машиніста автотранспортних засобів автомобільного відділення взводу забезпечення ремонтної роти військової частини НОМЕР_3 .
2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати погодження щодо переміщення солдата ОСОБА_1 з посади водія-слюсара ремонтного відділення гусеничної техніки ремонтного взводу автомобільної техніки 2 ремонтної роти ремонтно-відновлювального батальйону в/ч НОМЕР_2 на посаду водія-машиніста автотранспортних засобів автомобільного відділення взводу забезпечення ремонтної роти військової частини НОМЕР_3 .
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , при цьому відповідно до висновку військово-лікарської комісії від 19.09.2024 року є обмежено придатним до військової служби та може проходити службу виключно у підрозділах забезпечення (тилових частинах). Незважаючи на це, він продовжує проходити службу у бойовій частині, що не відповідає стану його здоров`я.
З метою дотримання медичних рекомендацій та належного проходження служби позивач подав рапорт про переведення до військової частини НОМЕР_3 , який був погоджений безпосереднім та вищим командуванням військової частини НОМЕР_2 і включений до плану переміщення. Однак відповідач, військова частина НОМЕР_1 , без належного обґрунтування відмовила у погодженні переміщення, фактично повернувши документи без реалізації.
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки вони суперечать вимогам законодавства щодо обов`язку діяти в межах повноважень і з належним обґрунтуванням, а також порушують його право на проходження військової служби відповідно до стану здоров`я. 
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні). Залучено військову частину НОМЕР_2 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача. Витребувано у військової частини НОМЕР_1 письмову інформацію з підтвердженням стосовно причин непогодження командувачем військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " переведення солдата ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_3 . Витребувано у військової частини НОМЕР_2 письмову інформацію з підтвердженням стосовно того, коли та яким чином було повідомлено ОСОБА_1 про повернення без реалізації військовою частиною НОМЕР_1 матеріала на солдата ОСОБА_1 через непогодження командувачем військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 ".
Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Зазначає, що діяв у межах наданих повноважень і відповідно до вимог законодавства, зокрема Положення про проходження військової служби у Збройних Силах України. На думку відповідача, переміщення військовослужбовців здійснюється з урахуванням службової необхідності, номенклатури посад та за обов`язкового погодження уповноважених посадових осіб. У цьому ж випадку таке погодження командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » надано не було, у зв`язку із чим матеріали щодо переміщення позивача були повернуті без реалізації. Відповідач також зазначає, що доцільність переміщення військовослужбовців належить до дискреційних повноважень військового керівництва, особливо в умовах воєнного стану. Крім того, станом на момент розгляду справи військова частина, в якій проходить службу позивач, вибула з підпорядкування ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у зв`язку з чим відповідач втратив повноваження щодо вирішення питання про його переміщення, що унеможливлює виконання заявлених позовних вимог. З огляду на викладене, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Представник третьої особи подав до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що переміщення військовослужбовців здійснюється з урахуванням номенклатури посад і потребує обов`язкового погодження уповноваженого командування, яке у цьому випадку надано не було, у зв`язку з чим матеріали щодо переміщення позивача були повернуті без реалізації. Наголошує, що визначення доцільності переміщення військовослужбовців належить до дискреційних повноважень військового керівництва, а погодження нижчого рівня не зобов`язує старше командування приймати аналогічне рішення. Відповідно до вимог Положення переміщення військовослужбовців здійснюється з урахуванням номенклатури посад, і для його реалізації обов`язковим є погодження тієї посадової особи, до компетенції якої належить призначення на відповідну посаду. У цьому випадку посада, на яку планувалося переведення позивача, відноситься до номенклатури призначення Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, а тому потребувала відповідного погодження вищого командування.
Зазначає, що посада у військовій частині НОМЕР_3 за своїм функціональним призначенням є спорідненою із посадою, яку позивач обіймає у військовій частині НОМЕР_2 . Водночас реалізація такого переміщення була неможливою у зв`язку із відсутністю погодження командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». У зв`язку із цим службові матеріали щодо переміщення позивача були повернуті до військової частини НОМЕР_2 без реалізації.
Крім того вказує, що станом на час розгляду справи військова частина НОМЕР_2 вже не перебуває у підпорядкуванні оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а підпорядкована іншому органу військового управління - військовій частині НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 армійський корпус). Черех це командувач військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » втратив повноваження щодо прийняття рішень стосовно переміщення позивача, а отже заявлена позовна вимога про зобов`язання відповідача надати погодження фактично втратила актуальність та не може бути реалізована.
Пповідомляє, що позивач був належним чином поінформований про результати розгляду питання щодо його переміщення. Зокрема, 25 травня 2025 року йому було доведено інформацію в усному порядку через безпосереднього командира про повернення матеріалів без реалізації у зв`язку з непогодженням переміщення. У подальшому, на його прохання, позивачу було надано копію відповідного листа військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2025 №501/3/1215, яким підтверджується відсутність погодження з боку командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
З огляду на викладене, третя особа фактично підтримує позицію відповідача та вважає, що дії щодо непогодження переміщення позивача були здійснені у межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, якого було мобілізовано у вересні 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_3 . З 30.09.2024 року по теперішній час позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді водія-слюсара ремонтного відділення гусеничної техніки ремонтного взводу автомобільної техніки 2 ремонтної роти ремонтно-відновлювального батальйону, що підтверджується записами у військовому квитку.
Згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 19.09.2024 № 209/18 та відповідним записом у військовому квитку, позивач визнаний придатним до військової служби з обмеженнями, а саме - придатним до проходження служби у військових частинах забезпечення, територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, навчальних центрах, медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення та охорони. 
19.04.2025 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про переведення до військової частини НОМЕР_3 , яка належить до сил логістики Збройних Сил України, з урахуванням наявних медичних обмежень. До рапорту було додано рекомендаційні листи військової частини НОМЕР_3 від 03.04.2025 № 878/1445 та від 07.05.2025 № 2671.
Вказаний рапорт позивача був погоджений безпосередніми командирами, а саме командиром 2 ремонтної роти та командиром ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_2 , та зареєстрований у встановленому порядку.
09.05.2025 року командиром військової частини НОМЕР_2 було затверджено план переміщення військовослужбовців рядового та сержантського складу № 8136, відповідно до якого позивача включено до списку кандидатів для переміщення на посаду у військовій частині НОМЕР_3 .
Зазначений план переміщення разом із рапортом позивача та іншими необхідними документами був направлений до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (військова частина НОМЕР_1 ) для погодження, що підтверджується листом військової частини НОМЕР_2 від 09.05.2025 № 2507/4397.
Листом військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2025 № 501/3/1215 службові матеріали щодо переміщення позивача були повернуті до військової частини НОМЕР_2 без реалізації у зв`язку з тим, що переміщення не було погоджене командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Позивач, вважаючи дії військової частини НОМЕР_1 щодо не погодження переміщення солдата ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з посади водія-слюсара ремонтного відділення гусеничної техніки ремонтного взводу автомобільної техніки 2 ремонтної роти ремонтно-відновлювального батальйону ВЧ НОМЕР_2 на посаду водія-машиніста автотранспортних засобів автомобільного відділення взводу забезпечення ремонтної роти військової частини НОМЕР_3 , протиправними, звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
З 24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє і натепер.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», що затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Згідно з ч.ч. 1, 2, 6 ст. 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Видами військової служби, є, зокрема: військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 7 та 13 ст.6 Закону порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.
Військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Пунктом п. 82 розділу IV зазначеного Положення визначено, що призначення військовослужбовців на посади здійснюється:
1) на вищі посади - у порядку просування по службі;
2) на рівнозначні посади, зокрема, за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
3) на нижчі посади, зокрема, за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії.
Відповідно до п. 110 зазначеного Положення, переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.
Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:
між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування;
між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України. У період дії - воєнного стану таке переміщення здійснюється наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України;
між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.
Форма та порядок надання клопотання визначаються Міністерством оборони України.
Переміщення осіб офіцерського складу між видами Збройних Сил України, з`єднаннями, військовими частинами та оперативними командуваннями, здійснюється наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні види Збройних Сил України, з`єднання, військові частини та оперативні командування, крім посад, що належать до повноважень вищої посадової особи.
Призначення на посади, що належать до номенклатури посад нижчої посадової особи, здійснюється наказами тих командирів (начальників), до номенклатури призначення яких належать посади, з яких переміщуються військовослужбовці.
Пунктом 112 зазначеного Положення визначено, що військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.
Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:
неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;
потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.
Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.
Згідно з п. 113 зазначеного Положення переміщення військовослужбовця за станом здоров`я або за станом здоров`я членів його сім`ї здійснюється за рапортом військовослужбовця та за наявності відповідного медичного висновку.
Аналогічні положення містяться в Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (зареєстрована у Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454).
Так, відповідно до п. 4.15 розд. IV зазначеної Інструкції переміщення по службі в іншу місцевість військовослужбовців, які мають потребу за станом свого здоров`я або за станом здоров`я членів сімей змінити місце служби і проживання, а також за сімейними обставинами та з інших поважних причин, або на нижчу на один ступінь посаду за ініціативою військовослужбовця (крім військовослужбовців, які займають посади, за якими передбачені військові звання старший лейтенант або молодший сержант (старшина 2 статті)) провадиться на особисте прохання відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 82 Положення (Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджено Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008), за рапортом військовослужбовця, поданим за підпорядкуванням.
Згідно з п. 83 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджено Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю з урахуванням досвіду служби, рівня їх професійної компетентності, особистих якостей і досягнень та відповідності характеристикам посад, визначених Міністерством оборони України.
Відповідно до п. 90 цього Положення необхідність і терміновість переміщення військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані військово-лікарською комісією за станом здоров`я обмежено придатними до військової служби, з посад, що вони займають, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов`язки військової служби з урахуванням стану здоров`я, підготовки і досвіду служби, визначаються командирами (начальниками), які мають право призначати військовослужбовців на відповідні посади.
Згідно з п. 91 Положення переміщення по службі в іншу місцевість військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані придатними або обмежено придатними до військової служби, але при цьому вони самі чи члени їх сімей мають потребу за станом здоров`я у зміні місця служби (проживання), здійснюється на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії.
Отже, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджено Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008. Переміщення за станом здоров`я здійснюється за рапортом військовослужбовця та за наявності відповідного медичного висновку.
З огляду на вищенаведене, командир (начальник), який має право призначати військовослужбовця на відповідну посаду, за результатом розгляду рапорту про переміщення військовослужбовця за станом здоров`я, на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії, повинен прийняти відповідне рішення.
Суд зауважує, що рапорт вважається розглянутим у випадку вирішення усіх порушених у ньому питань з прийняттям відповідних рішень, суть яких доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.
Вищенаведене узгоджується із пунктом 117 Закону України "Про дисциплінарний статут Збройних Сил України", за яким пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.
Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Суд зазначає, що лист військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2025 № 501/3/1215 не містить належного обґрунтування причин відмови у погодженні переміщення позивача, не містить посилань на конкретні норми законодавства, які стали підставою для прийняття такого рішення, не розкриває мотивів, з яких командування дійшло висновку про недоцільність або неможливість переведення, а також не містить роз`яснення порядку його оскарження.
Фактично зазначений лист лише констатує відсутність погодження без наведення будь-яких мотивів такого рішення, що унеможливлює перевірку його обґрунтованості та законності, а також позбавляє позивача можливості ефективно реалізувати право на оскарження.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що лист військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2025 № 501/3/1215 не є належним індивідуальним правовим актом (рішенням) про відмову у переміщенні позивача, оскільки не відповідає вимогам щодо вмотивованості та обґрунтованості рішень суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, відповідач фактично не прийняв належного вмотивованого рішення за результатами розгляду рапорту позивача, чим допустив протиправну бездіяльність щодо вирішення питання про його переміщення відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 Кодексу адміністративного України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, суд зазначає, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси позивача.
Однак, як встановлено відповідач не розглянув рапорт позивача належним чином та не прийняв відповідного рішення про переміщення позивача, а допустив протиправну бездіяльність щодо прийняття вмотивованого рішення про переміщення або відмови у такому переміщенні.
Враховуючи вищевикладене, з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про переміщення з посади водія-слюсара ремонтного відділення гусеничної техніки ремонтного взводу автомобільної техніки 2 ремонтної роти ремонтно-відновлювального батальйону ВЧ НОМЕР_2 на посаду водія-машиніста автотранспортних засобів автомобільного відділення взводу забезпечення ремонтної роти військової частини НОМЕР_3 , та прийняти відповідне рішення 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У сукупності викладених обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо прийняття рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 19.04.2025 року про його переміщення для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 . 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт з додатками ОСОБА_1 від 19.04.2025 року про його переміщення з посади водія-слюсара ремонтного відділення гусеничної техніки ремонтного взводу автомобільної техніки 2 ремонтної роти ремонтно-відновлювального батальйону в/ч НОМЕР_2 на посаду водія-машиніста автотранспортних засобів автомобільного відділення взводу забезпечення ремонтної роти військової частини НОМЕР_3 , та за результатами розгляду прийняти вмотивоване рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_7 ) 	

Головуючий суддя 		В.К. Блонський