Справа № 274/1637/26 Провадження № 2-а/0274/30/26	

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.26 р.	м. Бердичів	

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі – Суд), за участю секретаря судового засідання Руденченко В.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом 	Бердичівського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, представником якого є Дубас М.М.,	
до	ОСОБА_1 	
про	затримання з метою ідентифікації,	

В С Т А Н О В И В:

Бердичівський відділ Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (далі – Відділ УДМС) звернувся з позовом, у якому просить прийняти рішення про затримання громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, строком на шість місяців, та допустити це рішення до негайного виконання. 
Позов обґрунтованим тим, що Відділом УДМС 10.09.2021 р. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 , зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 10.10.2021 р., проте він з території України не виїхав та 01.10.2025 р. був виявлений Відділом УДМС під час проведення дій для запобігання протидій нелегальній міграції. 01.10.2025 р. Відділом УДМС прийнято рішення про примусове видворення з України іноземця № 1814100100000575. 01.10.2025 р. ОСОБА_2 , маючи закордонний паспорт НОМЕР_1 , виданий 20.06.2019 р. та дійсний до 19.06.2029 р., з метою виконання вказаного рішення намагався виїхати з території України через пункт пропуску на кордоні з Республікою Молдовою, проте компетентними органами зазначеної країни прийнято рішення про відмову на в`їзд особи у зв`язку з непідтвердженням іноземцем мети поїздки. На даний час, зі слів громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 , відомо, що він у січні 2026 р. втратив паспортний документ, проте з заявою про це до органів Державної міграційної служби України, Національної поліції України не звертався. Громадянин Республіки Узбекистану ОСОБА_2 або його представники з метою оформлення документів, які б дозволяли йому перебувати на території Україні на законних підставах, до органів Державної міграційної служби України не зверталися, він продовжує перебувати на території України з порушенням законодавства України. 
ОСОБА_2 пояснив, що з позовом згоден.
Судом з`ясовано, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та є громадянином Республіки Узбекистану, що підтверджується його паспортом для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданим 20.06.2019 р. уповноваженим органом Республіки Узбекистан (а. с. 16).
При цьому з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не перебуває у громадянстві України, проти чого він не заперечив.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі – Закон) іноземець – особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Таким чином ОСОБА_2 є іноземцем.
Головним спеціалістом Відділу УДМС О.Юсовою прийнято рішення від 01.10.2025 р. № 1814100100000575 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства (далі – Рішення про примусове видворення від 01.10.2025 р.), яким вирішено примусово видворити з України громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 (а. с. 12 – 14).
Це рішення 01.10.2025 р. затверджено начальником Відділу УДМС Н.Паламарчук 
Рішення про примусове видворення від 01.10.2025 р. обґрунтовано тим, що громадянин Республіки Узбекистану ОСОБА_2 перебуває в Україні з порушенням встановлених правил.
ОСОБА_4 01.10.2025 р. повідомлено про це рішення та вручено його копію, що підтверджується підписами ОСОБА_1 на останньому аркуші рішення та написом "копію отримав".
Крім того, ОСОБА_2 під час розгляду справи підтвердив, що Рішення про примусове видворення від 01.10.2025 р. він отримав.
Під час розгляду справи ОСОБА_2 визнав, що він перебуває на території України без законних підстав, будь-які документи, які б посвідчували його особу та надавали право на виїзд з України, в нього відсутні, зокрема, свій паспорт для виїзду за кордон він загубив.
Згідно з абзацом першим частини восьмої статті 26 Закону примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Абзацом першим частини першої статті 30 Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Абзацом першим частини четвертої статті 30 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Пунктом 1 частини першої статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.
Частиною одинадцятою статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки стосовно громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове видворення, яке на момент розгляду справи є чинним, і в нього відсутнй документ, що дає право на виїзд з України.
Вимога Відділу УДМС про допущення рішення до негайного виконання задоволенню не підлягає, оскільки перелік рішень, які можуть бути звернені до негайного виконання, встановлений частиною другою статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення:
1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті;
2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання;
4) про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань.
Тобто рішення про затримання ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України не підлягає зверненню Судом до негайного виконання.
Разом з тим Суд зазначає, що це рішення підлягає негайному виконання, що прямо передбачено абзацом дев`ятим частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України: негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1 – 4 частини першої статті 283, пунктами 1 і 2 частини першої статті 289 цього Кодексу.
Крім того, згідно з частиною другою статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Керуючись статтями 189, 241, 242 – 246, 289, 371 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В :

 
1. Позов Бердичівського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (Житомирська область, м. Бердичів, вул. Михайла Грушевського, 26, код ЄДРПОУ 37808497) до ОСОБА_1 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин Республіки Узбекистану, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , дані про РНОКПП на момент постановлення рішення у матеріалах справи відсутні) задовольнити. 
2. Затримати громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, строком на шість місяців.

Рішення виконується негайно. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду у десятиденний строк з дня його проголошення.
Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя         В.В. Корбут