Справа №761/2892/25
2/760/6198/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді -Букіної О.М.
при секретарі- Рєзанцева Б.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно утримуваних коштів та стягнення інфляційних збитків та пені,-

В С Т А Н О В И В:

20.01.2025 позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь безпідставно утримувані кошти у розмірі 155 267,00 грн, інфляційні збитки у розмірі 22 047,91 грн, пеню у розмірі 8 151,52 грн, що становить 5,25% ( 3+2,25) та судові витрати.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно утримуваних коштів та стягнення інфляційних збитків та пені, передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.
18.04.2025 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючого судді Букіної О.М.
21.04.2025 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно утримуваних коштів та стягнення інфляційних збитків та пені було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання ухвали, шляхом подання до суду нової позовної заяви відповідно до кількості сторін.
14.05.2025 на адресу суду позивачем на виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21.04.2025 подано матеріали виправленої позовної заяви.
Позивач свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона здійснювала перекази грошових коштів на ім`я відповідача за період часу з 16.11.2022 по 28.03.2023 у загальному розмірі 155 267,00 грн для придбання фізіодиспенсера, який відповідачем так і не був наданий, а гроші не були повернуті. 
Позивач звертає увагу на те, що письмова угода між сторонами не укладалась.
Проте, виходячи з наявних у позивача виписок по рахунку вбачається характер спірних правовідношень, які скалися з відповідачем.
Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання не виконав, тому на підставі ст. 1212 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти, а також сплатити інфляційні збитки та штрафні санкції відповідно до приписів ст. 625 ЦК України.
Також позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1 855,00 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
З огляду на викладене, позивач просить суд задовольнити позов.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.05.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Направлена кореспонденція, яка адресовована відповідачу останнійм не отримана.
Разом з тим, про розгляд даної справи відповідач обізнаний, про що свідчить, зокрема, його заява подана до суду про надання можливості ознайомитися з матеріалами справи від 10.06.2025. 
У той же час, відповідач відзив у зазначений строк не надав, будь-якіх пояснень чи заперечень з приводу заявлених позовних вимог, не надіслав.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не викликались.
Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалася на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2024 року у справі № 628/1203/19 зазначає, що кондикційні зобов`язання (тобто зобов`язання, пов`язані із поверненням безпідставно набутого майна) виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Подібний висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15. 
Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Під вiдсутнiстю правової підстави набуття майна розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснила ряд переказів грошових коштів на рахунок відповідача ОСОБА_2 за період з 16.11.2022 по 28.03.2023.
Даний факт підтверджується копією виписки з АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» від 20.05.2024.
Відповідно до даної виписки вбачається, що ОСОБА_1 здійснила платежі на рахунок відповідача ОСОБА_2 , а саме: 16.11.2022 - 19 747,00 грн; 07.12.2022 - 20 350,00 грн; 14.12.2022 - 4 039,00 грн; 18.01.2023 - 21 008,00 грн; 01.02.2023 - 8 099,00 грн; 07.02.2023 - 52 00,00 грн; 15.02.2023 - 15 557,00 грн; 28.03.2023 - 14 476,00 грн, а всього 155 267,00 грн.
Згідно вказаної вище виписки також вбачається, що у призначеннях платежу позивачем було зазначено: «за фізіодеспенсер», «2 імпланти».
Отже, з викладеного вбачається, що на рахунок відповідача протягом п`яти місяців від позивача надійшли грошові кошти у розмі 155 267,00 грн.
Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано.
У своєму позові позивач стверджує, що відповідач свої зобов`язання не виконав, оскільки товар їй не надав, як і не повернув сплачені нею кошти, тим самим відповідач незаконно користується її коштами та завдає останній суттєвих збитків. 
Доказів на спростування даних обставин відповідачем також не надано.
Проаналізувавши норми законодавства та дослідивши матеріали справи, а також беручи до уваги той факт, що відповідач не висловив жодного заперечення проти доводів позивача та факту отримання грошових коштів, їх використання у власних інтересах, суд дійшов висновку, що такі грошові кошти набуті відповідачем безпідставно, тобто без наявної для цього правової підстави, а тому останній має їх повернути позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.
Згідно вимог ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене вище та аналізуючи матеріали справи, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 155 267,00 грн підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.
Суд вважає, що у спірних правовідносинах застосування вимог ст. 625 ЦК України є обґрунтованими, оскільки спірні правовідношення є грошовими.
Позивач у позовній заяві надає розрахунок інфляційних збитків, зазначаючи, що сума основного боргу становить 155 267,00 грн, сума інфляційних збитків з 28.03.2023 по 20.01.2025 складає 14,2% (відповідно до сайту https//:index.minfin.com.ua/ua/economy/index/inflation/, який є у вільному доступі), що становить 22 047,91 грн.
З приводу цього, суд зазначає, що при визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Викладене узгоджується із постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року, справа № 201/6750/16.
Таким чином, суд вважає за необхідне здійснити перерахунок інфляційних збитків, завданих за період прострочення виконання зобов`язання з повернення грошових коштів.
Позивач під час розрахунку інфляційних втрат зазначила період прострочення з 28.03.2023 по 20.01.2025, де 28.03.2023 - дата останнього зарахування грошових коштів на рахунок відповідача, а 20.01.2025 - дата подання ОСОБА_1 позовної заяви до суду.
Проте, суд не погоджується з визначеним початком періоду прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч.1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
З огляду на викладене, початком строку прострочення зобов`язання з повернення безпідставно утримуваних грошових коштів слід вважати 29.03.2023, і розрахунок інфляційних збитків проводити в межах строку з 29.03.2023 по 20.01.2025.
Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. 
Процент інфляції за період з 29.03.2023 по 20.01.2025 відповідно даних порталу ЛІГА складає 1,15585006.
Таким чином, інфляційні збитки становлять (155 267,00 грн х 1,15585006 - 155 267,00 грн) 24 198,37 грн, що перевищує розмір заявленої позовної вимоги (22 047,91 грн). 
Оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, тому задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідача інфляційних збитків за період просточення зобов`язання з повернення безпідставно утримуваних грошових коштів з 29.03.2023-20.01.2025 у розмірі, заявленому в позові, що складає 22 047,91 грн. 
Позивач також просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції (пеню) за період прострочення зобов`язання з повернення безпідставно утриманих грошових коштів, проте суд частково погоджується з даною вимогою позивача, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пеня - це неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Пеня в розумінні закону є штрафною санкцією, яка встановлюється за порушення виконання зобов`язання однією з учвсників договірних відносин. При чому, встановлення пені, її розмір та порядок нарахування узгоджуються учасниками договірних правовідносин в укладеному ними договорі. 
Проте, позивач, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов`язання із повернення грошових коштів, не обгрунтовує правові підстави нарахування пені за час такого прострочення, а замість посилання на ст. 549 ЦК України, яка визначає підстави та порядок нарахування пені, посилається на ст. 625 ЦК України, яка, у свою чергу, встановлює відповідальність боржника за прострочення грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання, при цьому додатково до свого розрахунку додає розмір пені -2,5%.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не було договірних відносин, а отже, враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги той факт, що сторонами позову не узгоджувалось встановлення пені та порядок її нарахування, необгрунтованість застосування пені у викладених обставинах позову, суд дійшов висновку, що вимоги позивача пред`явлені до відповідача щодо стягнення пені у розмірі 2,5% недоведеними .
У той же час, у розрахунку штрафних санкцій позивач посилається на приписи ст. 625 ЦК України, який передбачає стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з вимогами чинного законодавства.
Тому, суд вважає, що стягнення з відповідача 3% річних є обгрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, і є логічним відносно застосування до даних правовідносит положень ст. 625 ЦК України. 
Отже, сума 3% річних, розрахованих відповідно до порталу ЛІГА, за період 29.03.2023 по 20.01.2025 становить 8 460,99 грн.
У своєму позові позивач просила стягнути суму у розмірі 8 151,52 грн.
Оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у порядку ст.625 ЦК України , що становить 8151,52 грн., тобто у межах заявлених вимог позивача.
З огляду на викладене вище, позов підлягає задоволенню частково.
Щодо відшкодування судових витрат суд вирішив наступне.
Позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати, що складаються із судового збору та витрат на правову допомогу.
Позивач у позовній заяві зазначила, що понесла витрати на правничу допомогу, а саме, послуги з консультації та складання позовної заяви, що становить 5 000,00 грн.
Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У постанові Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20 міститься перелік документального підтвердження надання правничої допомоги, а саме: договір про надання правничої допомоги; детальний опис виконаних доручень клієнта; акт приймання-передавання виконаних робіт (якщо вони передбачені договором, це обов`язково); рахунки на оплату юридичних послуг; платіжні доручення або квитанції на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом; докази направлення заяви з усіма додатками іншим учасникам справи.
Оскільки позивач не надала суду жодного з вищеперерахованих підтверджень надання правничої допомоги, а матеріали справи не містять доказів того, що адвокат приймав участь чи надавав позивачу правничу допомогу, а тому суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Разос з тим, на підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 855,00 грн.
Керуючись ст. ст. 549, 625, 1212 - 1214 ЦК України, ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76 -83, 133, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 353,430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно утримуваних коштів та стягнення інфляційних збитків та пені, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) безпідставно утримувані грошові кошти у розмірі 155 267,00 грн., інфляційні збитки у розмірі 22 047,91 грн та 3% річних у розмірі 8 151,52 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 855,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Повний текст рішення складено 02.04.2026.
Суддя: О.М. Букіна