23.03.26
22-ц/812/636/26
Провадження № 22-ц/812/636/26

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 березня 2026 року м. Миколаїв
справа № 489/9799/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Шурмою Є.М.,
за участі заявника ОСОБА_1 , представника заінтересованої особи Качана Р.Ю.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
ОСОБА_2 , яка подана його представником ОСОБА_3 
на рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва, ухвалене 23 грудня 2025 року під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщенні цього ж суду, повний текст судового рішення складений 24 грудня 2025 року, у цивільній справі 
за заявою 
ОСОБА_1 , заінтересована особа – ОСОБА_4 , про видачу обмежувального припису,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог заяви
В грудні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася із заявою про видачу обмежувального припису.
Заявниця зазначала, що з 06 жовтня 2023 року вона перебуває із ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, вона ще має неповнолітню доньку від попереднього шлюбу.
Сімейне життя із ОСОБА_5 не склалося, тому що він систематично ображає та принижує її, застосовує до неї фізичне насильство у вигляді побоїв та мордувань. Вона постійно потерпає від моральних знущань та принижень. У зв`язку із цим неодноразово зверталась до поліції, внаслідок чого на кривдника були складені термінові обмежувальні приписи. 
Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2024 року об`єднано справи №489/1645/24, 489/1242/24, 489/1241/24 в одне провадження. ОСОБА_8 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП. Також рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2024 року задоволено її заяву про видачу відносно ОСОБА_8 обмежувального припису. 
Зазначає, що станом на зараз, кривдник не змінив своєї поведінки та продовжує вчиняти щодо неї моральний тиск та фізичні цькування. Маючи фізичну перевагу над нею, він створює умови за яких вона не може проживати у своїй власній квартирі.
Систематичне вчинення ОСОБА_5 психологічного та фізичного насильства завжди відбувається в присутності дітей, що мало та має негативний вплив на дитячу психіку та наносить дітям, непоправні психологічні травми. Вказані дії домашнього насильства з боку ОСОБА_8 спричиняють її та дітям страждання.
В неї наявний стійкий страх, що ОСОБА_9 продовжить й надалі вчиняти домашнє насильство психологічного та фізичного характеру.
Посилаючись на викладене, з метою запобігання продовження вчинення домашнього насильства, недопущення настання тяжких наслідків його вчинення, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , на строк шість місяців яким заборонити йому:
-наближатися на відстань 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;
-особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , якщо ОСОБА_1 за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
-вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;
-обмежити спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено частково. Постановлено видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, поклавши на нього на строк шість місяців такі обов`язки:
-заборонити ОСОБА_10 наближатися на відстань 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ;
-заборонити ОСОБА_11 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб контактувати з нею;
-заборонити ОСОБА_10 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 ..
У іншій частині вимог заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_9 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП та відносно нього неодноразово були винесені термінові заборонні приписи, але останній продовжує вчиняти домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно заявника. Психологічне насильство з боку ОСОБА_8 проявляється в побоях та мордуванні, моральних знущаннях та приниженнях заявника.
Суд вважає, що існує високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо заявника, і такі ризики є реальними.
Заявник, як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки ігнорування ОСОБА_5 застосованих працівниками поліції до нього заходів впливу, повторюваність вчинення ним протиправних дій щодо заявника, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне застосування зі сторони кривдника до заявника психологічного насильства.
Щодо застосування до ОСОБА_8 обмежувального припису відносно дітей, підстави для цього відсутні, так як матеріали справи не містять доказів психологічного та фізичного насильства над дітьми. Крім того, в судовому засіданні заявник вказувала, що не проти участі батька у спілкуванні та вихованні дітей.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Качана Р.Ю., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на необґрунтованість вказаного судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду змінити, а саме викласти судове рішення у наступній редакції:
-заборонити ОСОБА_10 наближатися на відстань 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , окрім квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- заборонити ОСОБА_10 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , окрім випадків спілкування з приводу догляду, утримання та виховання спільних дітей.

Узагальненні доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги таку важливу обставину, що ОСОБА_1 і ОСОБА_9 мешкають спільно за однією адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира перебуває у спільній частковій власності позивачки і відповідача, іншого житла останній не має.
На даний час ОСОБА_9 проходить військову службу в Збройних Силах України, має чисельні поранення та хронічні захворювання отримані під час виконання службових обов`язків із захисту Батьківщини та перебування в полоні на території рф. Позивачка особисто провокує чисельні скандали з відповідачем, має намір позбавити його житла шляхом зловживання своїми правами на захист від домашнього насильства, інсценує непристойні сцени, веде аморальний спосіб життя та хизується тим, що в судовій системі існує певна стала практика вважати жінку більш вразливою стороною у справах про домашнє насильство і позивачка явно розраховує на некритичне ставлення до її заяв до поліції та суду. 
Фактично, судовим рішенням від 23 грудня 2025 року ОСОБА_9 зобов`язаний не проживати у своєму власному житлі та залишений на вулиці. У випадку його перебування вдома з дітьми позивачка може у любий момент це інтерпретувати як порушення обмежувального припису та звернутися до поліції про складання відповідного протоколу на відповідача. 
Апелянт зазначає, що оскаржуване судове рішення ставить відповідача – людину яка втратила здоров`я захищаючи Батьківщину у вразливе становище та дає приводи для маніпуляцій, які можуть штучно призвести і до притягнення останнього до кримінальної відповідальності за статтею 126-1 КК України. Крім того, оскаржуване судове рішення містить перешкоди у виконанні відповідачем батьківських обов`язків по відношенню до його неповнолітніх дітей, які проживають у спільній з позивачкою квартирі. Адже незрозуміло, як він буде доглядати, виховувати та утримувати дітей, забезпечувати їх усім необхідним без відвідування або не перебування разом з ними за адресою їх спільного проживання. Також, суд має врахувати що жодного факту реального спричинення тілесних ушкоджень або іншого фізичного насильства позивачкою не доведено. Так само не доведено жодного факту пошкодження з боку відповідача її майна або спричинення їй будь-яких збитків. 

Узагальненні доводи інших учасників справи
На вказану апеляційну скаргу відзиву не надійшло.

2. Мотивувальна частина 
Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.4).
Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ). Як пояснила заявник, син ОСОБА_12 записаний на попереднього чоловіка, оскільки на той час у ОСОБА_8 були проблеми з документами. Крім того, у заявника є неповнолітня донька від попереднього шлюбу (а.с.5,6).
Постановами Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16 квітня 2024 по справі № 489/1242/24 та від 16 травня 2024 по справі №489/1645/24 (об`єднані провадження №№ 3/489/1003/24, 3/489/1004/24, 3/489/1005/24) ОСОБА_8 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП за порушення термінових заборонних приписів.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16 вересня 2024 року по справі № 489/6470/24 за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_8 застосовано обмежувальний припис (а.с.24-28).
Терміновими заборонними приписами стосовно кривдника серії АА №451727, серії АА № 031912 від 19 травня 2025 та серії АА № 031685 від 10 листопада 2025 відносно ОСОБА_2 за вчинення домашнього насильства відносно дружини ОСОБА_1 застосовані термінові обмежувальні приписи ( а.с.20,23,30).
Талонами-повідомленнями єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію заявник ОСОБА_1 підтвердила неодноразові звернення до поліції із заявами про застосування відносно неї чоловіком ОСОБА_5 фізичного та психологічного насильства (талони повідомлення № 25405 від 11.11.2025, № 22647 від 10.11.2025 (відносно ОСОБА_8 складено адміністративний протокол за частиною 3 статті 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис АА 031685), № 22163 від 02.11.2025 (по прибуттю на місце поліції факт домашнього насильства підтвердився; матеріали передано до ВП 2 МРУП для перевірки ДОП), №19556 від 11.09.2025, № 25022 від 18.12.2025 (складено адміністративний протокол за частиною 3 статті 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис АА 528289 по п.1,2,3 на три доби), № 25073 від 19.12.2025 (факт порушення термінового заборонного припису підтвердився та складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 173-8 КУпАП) (а.с.46-51).
Головне Управління національної поліції в Миколаївській області за результатами розгляду адвокатського запиту повідомило, що згідно відомостей Інформаційного порталу Національної поліції України від ОСОБА_1 на спецлінію «102» ГУНП області надходило 9 (дев`ять) повідомлень про домашнє насильство з боку її чоловіка (а.с.18).
Позиція апеляційного суду
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України вказано, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У частині першій статті 15, частині першій статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII). 
Статтею 1 Закону № 2229-VIII визначено значення термінів, які вживаються в законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону № 2229-VIII )
Частинами 3, 4 статті 26 цього Закону № 2229-VIII передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону № 2229-VIII оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Зважаючи на наведені правила Закону № 2229-VIII, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18 (http://reyestr.com.gov.ua/Review/78267811). 

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23), від 27 червня 2024 року у справі № 509/7151/23 (провадження № 61-4448св24).
У постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) Верховний Суд зробив висновок, що "враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях".
У постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) Верховний Суд зазначив, що "при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи".
У постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18 (провадження № 61-9012св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19) Верховний Суд вказав, що "суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві".
Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див. постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.
Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (провадження № 61-16935св24).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що "принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс".

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції на підставі наведених норм законодавства та встановлених фактичних обставин дійшов висновку, що ОСОБА_9 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП та відносно нього неодноразово були винесені термінові заборонні приписи, але останній продовжує вчиняти домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно заявниці. Психологічне насильство з боку ОСОБА_8 проявляється в побоях та мордуванні, моральних знущаннях та приниженнях заявниці.
Оцінюючи ризики вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, суд першої інстанції враховував, що такі дії з боку ОСОБА_8 повторювалися, обґрунтовано вважав, що існує високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо заявника, і такі ризики є реальними. А тому дійшов вірного висновку, що заявниця, як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки ігнорування ОСОБА_5 застосованих працівниками поліції до нього заходів впливу, повторюваність вчинення ним протиправних дій щодо заявника, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне застосування зі сторони кривдника до заявника психологічного насильства.

Таким чином, після винесення поліцейським термінового заборонного припису, ОСОБА_9 не надав критичної оцінки агресивності своїх дій, продовжував вчиняти домашнє насильство відносно заявниці, що вказує на високий ступінь ризику повторення ним таких дій, що може поглибити (збільшити) психоемоційні страждання заявниці.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення заяви про видачу обмежувального припису, зокрема і щодо відмови у застосуванні до ОСОБА_8 обмежувального припису відносно дітей, оскільки підстави для цього відсутні, так як матеріали справи не містять доказів психологічного та фізичного насильства над дітьми. 

Водночас належить прийняти до уваги, що тимчасове обмеження прав кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи (висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 ).
З урахуванням вищевикладених норм матеріального та процесуального права, наданих доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявницею доведено наявність обставин, які, відповідно до положень Закону України "Про запобіганню та протидію домашньому насильству", дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , поклавши на нього на шість місяців встановлення заходів тимчасового обмеження певних прав останнього, зокрема, заборону наближатись на відстань 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць часткового відвідування ОСОБА_1 ; заборону особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб контактувати з нею; заборону вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 . І таке втручання в особисті права ОСОБА_8 є пропорційним, відповідає меті його застосування та забезпечить дієвий та ефективний захист заявниці від кривдника.

Отже, задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції, врахував положення зазначених вище правових норм, прийняв до уваги триваючий і системний характер протиправних дій ОСОБА_8 , та для запобігання ризику продовження останнім таких дій по відношенню до заявниці та з метою захисту її прав і свобод дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви, про що навів відповідне обґрунтування своїх висновків.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису та забороняючи апелянту перебувати у житлі, яке є спільною власністю його та заявниці, суд першої інстанції не врахував, що на даний час ОСОБА_9 проходить військову службу в Збройних Силах України, має чисельні поранення та хронічні захворювання отримані під час виконання службових обов`язків із захисту Батьківщини та перебування в полоні на території рф, оскільки відповідно до Закону «Про запобігання та протидію домашньому насильству», пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особи, яка вчинила домашнє насильство. 

Щодо тверджень у апеляційній скарзі про те, що внаслідок ухвалення рішення судом про видачу обмежувального припису шляхом заборони ОСОБА_10 протягом 6 (шести) місяців перебувати у місці проживання за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_9 не матиме доступу до квартири, яка перебуває у спільній частковій власності заявниці і апелянта, та буде позбавлений права на житло, то колегія суддів зауважує, що у цьому конкретному випадку тимчасове обмеження права доступу ОСОБА_8 до житла, яке він вважає своїм, встановлене судом з метою забезпечення безпеки постраждалої особи, що є легітимним і пропорційним заходом втручання у права та свободи особи.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 06 березня 2024 року у справі № 201/8276/23.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником ОСОБА_3  залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими у статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  Головуючий	  І.В. Лівінський	
Судді	Т.Б. Кушнірова Н.О. Шаманська	

Повне судове рішення складене 30 березня 2026 року.