Справа № 489/7279/25 
Провадження № 2/489/212/26

РІШЕННЯ
Іменем України

02 квітня 2026 року м. Миколаїв 

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Костюченко Г.С.,
із секретарем судових засідань Савковою К.А.,
за участі представника позивача Полуляхової Ю.С.,
представника відповідача – Бондаренка І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «МетаБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
08.09.2025 Акціонерне товариство «МетаБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з останнього на його користь 3% річних та інфляційні втрати по договору 622300000045 від 06.11.2012 року у розмірі 41 982,09 грн., а також судові витрати.
Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 26.04.2006 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є Акціонерне товариство «МетаБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 622300000045, за яким банк надав ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі — придбання транспортних засобів у сумі 17024,00 дол. США. на строк по 26.04.2013 року шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника, відкритий в банку, зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 15 % річних. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2012 року у справі № 2/1416/2388/2012 за позовом ПАТ “МетаБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнено з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 622300000045 від 06.11.2012 року у розмірі 108563,40 грн., яка складається із заборгованості по кредитом у розмірі 98135,24 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 10428,16 грн. грн. та судовий збір у розмірі 1082,67 грн. Станом на день пред`явлення даної позовної заяви до суду зазначене рішення суду не виконано, заборгованість за кредитним договором не сплачена, внаслідок чого у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних витрат та 3% річних. Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних витрат та 3% річних за користування кредитом, що підлягає стягненню, відповідно до розрахунку заборгованості становить 41 982,09 грн., з яких: нараховані 3% річних 1 487,94 грн., втрати від інфляції 40 494,15 грн.
Ухвалою Інгульського районного суду м.Миколаєва від 11.09.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та призначено судове засідання у справі.
02.02.2026 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, де останній із позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими та такими, що не базуються на чинному законодавстві України. Вказав, що позивач не надав обґрунтування щодо порядку розрахунку 3% річних та інфляційних збитків. Позивачем не доведено розмір позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивач не довів своє право на подання позову, норми, якими продовжується строк позовної давності посилаючись на в період дії карантину та військового стану, а тим паче стягнення коштів за більш ніж 3-річний період (2017-2022рр.) та не обґрунтував чому саме право вимоги за позовом визначене саме цим періодом.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, додатково повідомив що відповідачем здійснювались оплати в рамках кредитного договору проте позивачем вони не урахувались при розрахунку заборгованості за 3% річних та інфляційних збитків, в той же час представником відповідача не надано доказів про сплату заборгованості за кредитним договором.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
26.04.2006 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є Акціонерне товариство «МетаБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 622300000045, за яким банк надав ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі — придбання транспортних засобів у сумі 17024,00 дол. США. на строк по 26.04.2013 року шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника, відкритий в банку, зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 15 % річних. 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2012 року у справі № 2/1416/2388/2012 за позовом ПАТ “МетаБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнено з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 622300000045 від 06.11.2012 року у розмірі 108563,40 грн., яка складається із заборгованості по кредитом у розмірі 98135,24 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 10428,16 грн. грн. та судовий збір у розмірі 1082,67 грн.
Виконавчий документ, виданий на підставі зазначеного судового рішення перебуває на примусовому виконанні в Інгульському ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Так, оскільки судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривалий час, позивач вимагає стягнення з боржника сум інфляційних втрат та 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до повного його виконання, що відповідає положенням ст. 625 ЦК України.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, не погашена заборгованість відповідача за кредитним договором № 622300000045 від 26.04.2006 року становить 108 563,40 грн.
Крім того, відповідно до вищевказаного розрахунку, сума нарахованих інфляційних втрат становить 40 494,15 грн., а 3 % річних у – 1 487,94 грн., що загалом складає – 41 982,09 грн. за період з травня 2017 року по січень 2022 року.
Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Частиною 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, тобто ч. 5 ст.11 ЦК України прямо передбачає можливість виникнення грошового зобов`язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання зобов`язання, негативних наслідків, установлених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті.
Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.04.2018 року у справі №908/1394/17, від 16.11.2018 у справі №918/117/18, від 30.01.2019 у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
При цьому, матеріали справи не містять доказів виконання грошового зобов`язання відповідачем.
На доводи представника відповідача про пропущення строку позовної давності для звернення до суду та необґрунтованість нарахування 3% річних та інфляційних витрат саме за період з травня 2017 року по січень 2022 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 України редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом №540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.
Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22).
Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 19, за змістом якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Закон №2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону №540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.
Пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який було скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і по даний час.
Згідно з п. 18, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Отже, встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності законодавцем спочатку було продовжено на час дії карантину, а у подальшому зупинено на строк дії воєнного стану. З огляду на те, що строк позовної давності у даній справі спливав 01 травня 2020 року, він припадав на час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) і відповідно до наведених вище норм продовжувався до 01 липня 2023 року, коли карантин було скасовано. Позивач звернувся з цим позовом 08.09.2025 року під час дії воєнного стану, з введенням якого 24 лютого 2022 року перебіг позовної давності було зупинено, отже строки позовної давності позивачем не пропущені.
За такого, позивач, звернувшись до суду з позовом у вересні 2025 року про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 01 травня 2017 року по 31 січень 2022 року не пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, оскільки такі строки було продовжено Законом № 540-IX та Законом № 2120-ІХ.
Відповідно до пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.
Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.
Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 , а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21, від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21, від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22).
Таким чином, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2012 року не виконане, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому у позивача наявне право на вимогу стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення, та необхідність стягнення з нього інфляційних втрат та 3 % річних у загальному розмірі 41 982,09 грн.
Окрім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених вимог витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн..
Керуючись статтями 141, 259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд,
ухвалив:
Позовну заяву Акціонерного товариства «МетаБанк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «МетаБанк», 3% річних у розмірі 1 487,94 грн. та інфляційні втрати у розмірі 40 494,15 грн.,за прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2012 року, що у загальному розмірі становить 41 982,09 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «МетаБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.
Відомості про учасників справи:
Позивач: Акціонерне товариство «МетаБанк», м. Запоріжжя, просп..Металургів, 30, код ЄДРПОУ 20496061.
Відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складено 02 квітня 2026 року.

Суддя Г.С. Костюченко