Справа № 521/20434/24 
Провадження № 2/521/335/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі: 
головуючого судді — Леонова О.С., 
за участю секретаря судового засідання — Должненко В.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гашова Вікторія Валентинівна, про визнання недійсним застереження в іпотечному договорі,
ВСТАНОВИВ:

1. Стислий виклад позиції позивачів 
У грудні 2024 року позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ТОВ «Ісагіс» (правонаступника ТОВ «Український промисловий банк»), у якому просять:
1.) визнати недійсним пункт 4.4.1 іпотечного договору від 23.03.2007 року (реєстровий № 3872), посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Гашовою В.В., який є іпотечним застереженням і вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя;
2.) стягнути з відповідача судові витрати на загальну суму 80 322,40 грн (по 40 161,20 грн на користь кожної з позивачок, що складаються з 1 211,20 грн судового збору та 38 950,00 грн витрат на професійну правничу допомогу).
Позовна заява обґрунтована тим, що 23.03.2007 між ОСОБА_3 та ТОВ «Український промисловий банк» (правонаступником якого за договором купівлі-продажу майнових прав від 15.02.2019 є відповідач — ТОВ «Ісагіс») було укладено кредитний договір № 6-87/ПС-03/07. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитом між банком та позивачами (майновими поручителями) того ж дня було укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи підстави недійсності оспорюваного пункту 4.4.1 іпотечного договору, позивачі зазначають, що вказане застереження за своєю правовою природою є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, однак воно не відповідає вимогам статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення правочину).
Доводи позивачів зводяться до того, що оспорюваний пункт договору взагалі не містить визначеного законом порядку та істотних умов задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У застереженні відсутній механізм визначення вартості майна на момент переходу права власності на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності, що є обов`язковим згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Умови договору не передбачають обов`язку іпотекодержателя з відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог. У тексті договору відсутні посилання на статтю 37 Закону України «Про іпотеку», що, на думку позивачів, свідчить про недотримання сторонами імперативних вимог закону щодо змісту змішаного правочину.
Посилаючись на статтю 203, частину першу статті 215 ЦК України, позивачі вказують, що невідповідність змісту іпотечного застереження спеціальним нормам закону, які регулюють процедуру позасудового звернення стягнення, є підставою для визнання цієї частини договору недійсною.
У своїх процесуальних заявах (відповіді на відзив, письмовій промові у судових дебатах) сторона позивачів наводить такі доводи на обґрунтування своїх вимог.
Позивачі наголошують, що на відміну від п. 4.4.2 договору (який детально регулює продаж предмета іпотеки третім особам), оспорюваний п. 4.4.1, що передбачає набуття права власності самим іпотекодержателем, взагалі не містить механізму та порядку такого набуття. Зокрема, у застереженні відсутні посилання на ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та не визначено обов`язкової умови щодо набуття майна за вартістю, встановленою на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на момент переходу права власності. Така невідповідність змісту застереження вимогам законодавства на момент його вчинення є підставою для визнання правочину (в цій частині) недійсним згідно зі ст.ст. 203, 215 ЦК України.
У відповіді на відзив та письмовій промові у судових дебатах представник позивачів акцентувала, що позивачі не оспорюють іпотечний договір у цілому, а вимагають визнати недійсним лише один конкретний пункт (п. 4.4.1). Посилання відповідача на п. 6.11 договору (про те, що сторони прочитали договір і зрозуміли його наслідки) не спростовує незаконності спірного пункту. Спираючись на сталу практику Верховного Суду (зокрема, постанови від 20.09.2018 у справі № 369/11060/16-ц, від 19.05.2021 у справі № 718/955/20), позивачі вказують, що сам по собі факт прочитання тексту договору та роз`яснення його нотаріусом не зцілює незаконні умови правочину і не є безумовною підставою для відмови у позові.
Незважаючи на те, що попередня спроба відповідача зареєструвати право власності за цим застереженням у 2019 році була скасована в судовому порядку (справа № 521/17473/23), наявність недійсного п. 4.4.1 у тексті договору створює постійну загрозу позасудового позбавлення позивачів житла без належної оцінки. Ця загроза є реальною, що підтверджується направленням відповідачем 19.09.2025 року нової вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Заперечуючи проти заяви відповідача про сплив позовної давності, позивачі зазначають, що про порушення свого права (спробу застосувати незаконне застереження) вони дізналися у липні 2019 року. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, перебіг позовної давності було автоматично продовжено на час дії карантину, пов`язаного з COVID-19 (з 11.03.2020 по 30.06.2023), а згідно з п. 19 — зупинено на час дії воєнного стану (з 24.02.2022 і дотепер). Отже, враховуючи законодавчо встановлені паузи, трирічний строк позовної давності на момент подання позову у 2024 році не сплив.
2. Стислий виклад заперечень відповідача 
Представник відповідача ТОВ «Ісагіс» позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні. Свою правову позицію відповідач виклав у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив (від 01.07.2025 р.) та заяві про застосування строків позовної давності (від 13.06.2025 р.), обґрунтовуючи її такими головними доводами.
Відповідач наголошує, що іпотечний договір від 23.03.2007 року був укладений позивачками добровільно та посвідчений нотаріально. Відповідно до п. 6.11 договору, сторонам було роз`яснено його зміст, значення та правові наслідки; текст договору сторони прочитали особисто, і він відповідав їхнім дійсним намірам. Відповідач вказує, що позивачі не надали жодних доказів того, що під час підписання договору вони не розуміли його змісту, діяли під впливом помилки, обману чи тяжких обставин.
На противагу твердженням позивачів, відповідач зазначає, що розділ 4 іпотечного договору (зокрема п. 4.4.1) повністю відповідає нормам ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент його укладення). Оспорюваний пункт містить: вказівку на те, що він є іпотечним застереженням; вичерпний перелік підстав для звернення стягнення (неповернення кредиту, несплата відсотків тощо); спосіб задоволення вимог — шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Відповідач зауважує, що відсутність у тексті договору прямого цитування статей Закону не робить правочин недійсним, оскільки його суть повністю відображає законодавчо визначений механізм позасудового врегулювання.
Відповідач звертає увагу суду на те, що позивачі фактично оспорюють не сам факт наявності іпотечного застереження, а «відсутність у ньому чітко врегульованого порядку». За правовою позицією відповідача, така аргументація може бути підставою позову, але не його предметом. Визнання пункту договору недійсним через нібито недостатню деталізацію процедури не є ефективним способом захисту порушеного права у розумінні ст. 16 ЦК України та практики Верховного Суду.
Відповідач акцентує, що правомірність оспорюваного іпотечного застереження вже була предметом судового дослідження. Зокрема, у постанові Одеського апеляційного суду від 07.08.2025 року у справі № 521/17473/23 (між тими ж сторонами) встановлено, що з огляду на умови п. 4.4 іпотечного договору, ТОВ «Ісагіс» мало законне право у досудовому порядку задовольнити свої вимоги шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі вказаного застереження. Відповідач вважає ці обставини преюдиційними і такими, що не підлягають повторному доказуванню.
Відповідачем подано окрему заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відповідач вказує, що іпотечний договір укладено у 2007 році, усі його умови (включно з п. 4.4.1) були відомі позивачам з моменту підписання. Оскільки позов подано лише у 2024 році, загальний трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, значно пропущено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову або залишення його без розгляду.
3. Процесуальні дії у справі, заяви та клопотання учасників
15.01.2025 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Михайлюк О.А.) відкрито провадження у справі.
02.04.2025 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви позивачів про відвід головуючого судді, проте задоволено заяву про самовідвід судді Михайлюка О.А. (через розгляд ним пов`язаної справи № 521/17473/23). Справу передано на повторний розподіл.
04.04.2025 року ухвалою суду (суддя Леонов О.С.) справу прийнято до провадження, визначено розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
13.06.2025 року представником відповідача Драгун А.С. подано заяву про припинення її повноважень на підставі додаткової угоди. Інтереси відповідача почала представляти адвокат Хаджи І.Д.
13.06.2025 року Відповідачем подано заяву (вих. № 13/06) про застосування строку позовної давності із проханням залишити позов без розгляду або відмовити у його задоволенні.
01.07.2025 року: Відповідачем подано заперечення (вих. № 01/07) на відповідь на відзив, де деталізовано доводи щодо правомірності іпотечного застереження та обізнаності позивачів.
06.10.2025 року представником відповідача подано клопотання про долучення доказів — постанови Одеського апеляційного суду від 07.08.2025 року у справі № 521/17473/23 для підтвердження преюдиційних фактів.
12.10.2025 року представником позивачів подано заяву про забезпечення позову з огляду на направлення відповідачем нової вимоги (від 19.09.2025 р.) про звернення стягнення на предмет іпотеки.
14.10.2025 року ухвалою суду заяву позивачів задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо житлового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Скляна, 35.
23.10.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Протягом розгляду справи представник позивачів неодноразово подавала клопотання про відкладення розгляду справи (від 24.02.2025, 16.04.2025, 15.06.2025, 01.09.2025) у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та перебуванням у відпустці.
18.02.2026 та 26.03.2026 року представником відповідача подано клопотання про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням підсистеми «EasyCon», які судом були задоволені.
10.03.2026 року представником позивачів подано заяви про розподіл судових витрат, до яких додано акти приймання наданих послуг від 03.09.2026(фактична дата документа) на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі по 38 950,00 грн та судового збору по 1 211,20 грн для кожної з позивачок.
10.03.2026 року представником позивачів подано до суду письмову промову у судових дебатах з розгорнутим викладом правової позиції та посиланням на практику Верховного Суду.
16.03.2026 та 01.04.2026 року представником позивачів подано заяви про розгляд справи та проведення судових дебатів за відсутності позивачів та їх представника у зв`язку із хворобою та участю в іншому судовому процесі, позовні вимоги підтримано у повному обсязі.
У судове засідання 01 квітня 2026 року позивачі та їх представник, а також третя особа не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача — адвокат Хаджи І.Д. брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у заявах по суті спору.
4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
 
Судом встановлено, що 23.03.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 6-87/ПС-03/07, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 32 000 доларів США зі строком повернення до 22.03.2017 року. Дана обставина підтверджується копією кредитного договору та не заперечується сторонами.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 23.03.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та майновими поручителями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО Гашовою В.В. за реєстровим № 3872. Згідно з п. 1.1 договору, в іпотеку передано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Факт укладення договору та його нотаріального посвідчення підтверджується наданою суду копією договору (реєстр. № 3872).
Розділом 4 іпотечного договору сторони визначили порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, пунктом 4.4.1 договору передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Зазначено, що це застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності.
Судом також встановлено, що ТОВ «Ісагіс» набуло право вимоги за вказаними договорами на підставі договору № 1163/К купівлі-продажу майнових прав від 15.02.2019 року, укладеного з ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником первісного кредитора). Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу майнових прав та витягом з протоколу електронних торгів.
06.05.2019 року ТОВ «Ісагіс» скористалося правом, передбаченим п. 4.4.1 іпотечного договору, та зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 407503406.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу правомірності змісту іпотечного застереження та наявності підстав для визнання його недійсним у зв`язку з нібито відсутністю в ньому істотних умов, передбачених ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
5. Мотивована оцінка аргументів учасників справи та норми права
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою , п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статей 572,575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Як передбачено у ч. 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Щодо доводів позивачів про недійсність іпотечного застереження через відсутність у ньому механізму оцінки майна та посилань на ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Аргументи позивачів про те, що п. 4.4.1 іпотечного договору не містить детального порядку набуття права власності та посилань на норми спеціального закону, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статей 626, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов. Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення правочину), сторони можуть передбачити у договорі іпотечне застереження, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Аналізуючи зміст п. 4.4.1 договору, суд встановив, що сторони досягли згоди щодо конкретного способу позасудового врегулювання — набуття права власності іпотекодержателем. Сама по собі відсутність у тексті договору детального опису процедури оцінки майна або обов`язку відшкодування різниці вартості (понад 90%) не свідчить про суперечність правочину закону. Вказані норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку» є імперативними; вони діють безпосередньо та підлягають обов`язковому виконанню іпотекодержателем незалежно від того, чи процитовані вони в тексті договору.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, де зазначено, що іпотечне застереження є правовою підставою для реєстрації права власності, а порядок такої реєстрації та супутні обов`язки кредитора визначені законом. Отже, відсутність дублювання законодавчих положень у договорі не порушує вимог ст. 203 ЦК України.
Щодо аргументів про неналежне роз`яснення нотаріусом наслідків договору та посилань на практику ВС (справи № 369/11060/16-ц, № 718/955/20).
Позивачі зазначають, що факт підписання договору не зцілює його «незаконні» умови. Суд відхиляє ці доводи, оскільки за результатами аналізу спірного п. 4.4.1 не встановлено його невідповідності актам цивільного законодавства. Презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) позивачами не спростована. Посилання на практику ВС щодо договорів дарування є неприйнятними, оскільки у вказаних справах правочини визнавалися недійсними через помилку щодо природи правочину, тоді як у цій справі позивачі чітко усвідомлювали, що майно передається в іпотеку для забезпечення кредиту, що підтверджено їхніми підписами та тривалим виконанням умов договору.
Щодо доводів про «реальну загрозу» через направлення нової вимоги 19.09.2025 року.
Суд зауважує, що направлення вимоги про усунення порушень є законним правом кредитора, передбаченим ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Сама по собі наявність у договорі застереження не порушує прав позивачів, а лише визначає механізм можливого задоволення вимог у разі їх дефолту. Захист прав позивачів у разі порушення процедури стягнення (наприклад, без належної оцінки) здійснюється шляхом оскарження рішень про державну реєстрацію, а не через визнання недійсним пункту договору, який відповідає принципу свободи договору.
Щодо застосування позовної давності.
Відповідач заявив про сплив позовної давності. Позивачі наполягають на її продовженні через карантин та воєнний стан. Суд погоджується з позицією позивачів у частині того, що строк позовної давності за вимогами про визнання правочину недійсним у даному випадку не сплив, враховуючи приписи п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Позивачі дізналися про реєстрацію права власності у липні 2019 року, і з урахуванням законодавчого продовження строків, вони мали право на звернення до суду.
Проте, встановлення факту дотримання строку позовної давності не є підставою для задоволення позову за відсутності порушеного права. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21, суд зазначає, що за відсутності підстав для визнання правочину недійсним (оскільки зміст п. 4.4.1 відповідає закону та волевиявленню сторін на момент укладення), позов не може бути задоволений.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент укладення), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення.
Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент укладення) встановлює загальний порядок набуття права власності іпотекодержателем. Суд зазначає, що застереження у договорі є лише згодою сторін на застосування самого способу врегулювання. Відсутність у тексті договору детального переказу норм ст. 37 Закону (щодо оцінки майна чи виплати різниці) не свідчить про суперечність правочину закону, оскільки ці норми є імперативними та підлягають застосуванню незалежно від того, чи процитовані вони в договорі.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що при укладенні іпотечного договору вимоги ст. 203 ЦК України не були порушені. Позивачі не довели, що на момент підписання договору їхня воля не була вільною або зміст застереження порушував їхні права. Відтак, підстави для визнання пункту 4.4.1 недійсним згідно зі ст. 215 ЦК України відсутні. Оскільки основна вимога про визнання пункту недійсним не підлягає задоволенню, не підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення судових витрат.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 203, 215, 257, 267 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс», третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гашова Вікторія Валентинівна, про визнання недійсним застереження в іпотечному договорі — відмовити повністю.
Судові витрати покласти на позивачів.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відомості про учасників справи:
Позивач 1: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Позивач 2: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісагіс», код ЄДРПОУ 38915140, місцезнаходження: вул. Фонтанська дорога, 16/6, м. Одеса, 65049.
Третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гашова Вікторія Валентинівна, адреса: вул. Рішельєвська, 65, м. Одеса, 65012.
Дата складення повного судового рішення: 02 квітня 2026 року.

Суддя          О.С. Леонов

02.04.26