КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №369/12790/24 Головуючий у суді І інстанції: Пінкевич Н.С.
провадження №22-ц/824/7366/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Музичко С.Г., Болотова Є.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2025 року у справі за позовом приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року приватний виконавець звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження ВПНОМЕР_3. Стягувачами у даному провадженні є Державна іпотечна установа та ОСОБА_1 .. При виконанні судових рішень ним проведені прилюдні торги з примусової реалізації майна боржника - автомобіля. Переможець торгів здійснив перерахування на рахунок виконавця грошові кошти в розмірі 103000 грн.
Вказував, що реалізація транспортного засобу боржника відбулась в межах зведеного виконавчого провадження, стягувачі за зведеним виконавчим провадженням знаходяться в одній черзі задоволення вимог, то відповідно до приписів статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, отримані від реалізації майна боржника, повинні бути розподілені пропорційно до належної кожному стягувачу суми. За таких умов, беручи до уваги положення статей 45 та 46 Закону України «Про виконавче провадження», а також суми, які підлягають стягненню з боржника на користь Державної іпотечної установи та ОСОБА_1 , грошові кошти, що надійшли після реалізації майна, після вирахування витрат виконавчого провадження, а саме кошти в сумі 85 475,49 грн підлягали розподілу між стягувачами наступним чином: Державна іпотечна установа в рахунок погашення заборгованості за ВП № НОМЕР_5 мала отримати 41 285,06 грн; Державна іпотечна установа в рахунок погашення заборгованості за № НОМЕР_6 мала отримати 4 554,94 грн; ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за № НОМЕР_4 мав отримати 39 635,49 грн.
Натомість відповідачу помилково перераховано грошові кошти в розмірі 85 475,49 грн, про що ним повідомлено стягувача і запропоновано повернути надміру перераховані кошти в розмірі 45 840 грн. Його вимога залишилась без реагування ОСОБА_1 .. Вважає, що дані кошти мають бути повернуті в судовому порядку на підставі ст.1212 ЦК України.
Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича грошові кошти у розмірі 45 840,00 грн, а судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції, приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник В.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що після надходження коштів від покупця на рахунок приватного виконавця, 19.06.2024 року ОСОБА_1 було помилково перераховано не 39 635,49 грн, а 85 475,49 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 11246 від 19 червня 2024 року. Таким чином, у частині отримання 45 840,00 грн (85 475,49 грн - 39 635,49 грн) понад пропорційної частки, правова підстава була відсутня, що повністю відповідає конструкції безпідставного набуття майна, визначеній статтею 1212 ЦК України.
Зазначав, що ані наявність чинного судового рішення, ані наявність виконавчого документа не можуть вважатися самостійною та достатньою правовою підставою для отримання стягувачем коштів у розмірі, який прямо суперечить імперативному механізму пропорційного розподілу, встановленому статтями 45-46 Закону України «Про виконавче провадження». Помилка суб`єкта примусового виконання при розподілі коштів не створює і не може створювати або розширювати обсяг майнових прав стягувача, оскільки такий підхід призводив би до порушення прав інших стягувачів, які перебувають у тій самій черзі задоволення вимог, та фактично легалізував би порушення імперативних норм закону.
Крім того зазначав, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до обмеження процесуальних прав позивача та порушення основоположних засад цивільного судочинства.
Так, у зв`язку з поданням відповідачем відзиву з пропуском установленого строку, позивачем була подана відповідь на відзив, в якій зверталася увага суду першої інстанції на необхідність надання оцінки питанню поважності причин такого пропуску, а також на процесуальні наслідки, передбачені законом.
Незважаючи на це, суд першої інстанції жодним чином не відобразив зазначені обставини у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, не навів жодних мотивів прийняття або відхилення відповідних доводів позивача та не зазначив, чи визнав він причини пропуску строку поважними, чи вважав відзив таким, що поданий з порушенням процесуальних вимог. Фактично суд першої інстанції обмежився формальним констатуванням процесуальних дій сторін, зазначивши лише: «08 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив на позов» та «11 жовтня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив», не надавши жодної правової оцінки дотриманню процесуальних строків та не вирішивши питання правових наслідків їх порушення.
Також в своїй апеляційній скарзі позивач наголосив щодо належного способу захисту, зазначивши, що у даних правовідносинах саме між мною, як приватним виконавцем, та відповідачем безпосередньо мав місце факт перерахування грошових коштів, у тому числі спірної суми, яка, як встановлено вище, не могла бути зарахована в рахунок погашення вимог відповідача за відповідним виконавчим документом. Тобто, саме за рахунок приватного виконавця відбулося таке надмірне збагачення, оскільки на приватного виконавця законом покладено обов`язок здійснити належний розподіл коштів та перерахувати відповідні суми іншим стягувачам у зведеному виконавчому провадженні.
Водночас, Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає жодного механізму примусового повернення коштів від одного стягувача іншому у разі їх помилкового або неправомірного розподілу. Закон також не надає приватному виконавцю владних повноважень з примусового стягнення таких коштів зі стягувача, який безпідставно їх отримав.
Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, фактично допустив ситуацію, за якої виконання судового рішення на користь одного стягувача було здійснене за рахунок іншого стягувача, що перебуває у тій самій черзі задоволення вимог. Такий підхід, на переконання позивача, суперечить не лише статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», але й базовим засадам справедливості, рівності та пропорційності у виконавчому провадженні.
Разом з цим, оскарження дій приватного виконавця, як альтернативний спосіб захисту, не здатен усунути факт безпідставного збагачення відповідача та його наслідки, адже не призведе до повернення спірних коштів та не відновить порушений майновий баланс між стягувачами.
За таких умов, єдиним ефективним, адекватним та пропорційним способом захисту порушеного права є саме кондикційний позов, спрямований на повернення безпідставно набутих коштів особою, яка їх зберігає без належної правової підстави.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що кошти в розмірі 45840 грн були перераховані ОСОБА_1 на підставі виконавчого документу в рамках зведеного виконавчого провадження №НОМЕР_3, що базувалося на рішенні суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .. Це рішення не було скасовано, що свідчить про наявність правової підстави для перерахування коштів на момент їх отримання. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що перерахування коштів відповідачу не може вважатися безпідставним збагаченням у розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки воно здійснювалося на виконання чинного судового рішення.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі.
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не мас правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондиційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20), від 26 січня 2022 року у справі № 522/4958/16-ц (провадження № 61-10124 св 21), від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22) та від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23).
Встановлено, у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_3, де боржником є ОСОБА_2 .
До складу зведеного виконавчого провадження входять наступні виконавчі провадження:
виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа №534/21/19 від 05.10.2020, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованості за кредитним договором № 5/PVN3-06-05 від 03.06.2005 в розмірі 213 415,90 грн та судових витрат в сумі 3201,24 грн;
виконавче провадження № НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого листа №534/773/21 від 23.06.2023, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованості у розмірі 18 191,08 грн та судових витрат у розмірі 2 270,00 грн в солідарному порядку;
виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 534/1671/22 від 08.11.2023, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 148 500,00 грн, 3% річних в сумі 4 784,55 грн, інфляційні втрати в сумі 14 872,77 грн та понесені судові витрати в сумі 1681,57 грн.
В межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_3 відбулись електронні торги з примусової реалізації майна боржника, а саме легкового автомобіля VOLKSWAGEN, модель GOLF, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, колір сірий VIN НОМЕР_2 .
Відповідно до протоколу № 613861 проведення електронного аукціону (торгів) від 13 червня 2024 року вищезазначене майно було придбано переможцем торгів ОСОБА_4 за ціною 103 000,00 грн.
Відповідно до протоколу № 613861 проведення електронного аукціону (торгів) сума, яку необхідно перерахувати на рахунок продавця, а саме приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича, становить 97 850,00 грн.
Переможець електронних торгів 17 червня 2024 року здійснив перерахування коштів на користь приватного виконавця, що підтверджується платіжною інструкцією № @2PL725194 від 17 червня 2024 року.
За твердженням виконавця на підставі статей 45 та 46 Закону України «Про виконавче провадження», а також суми, які підлягають стягненню з боржника на користь Державної іпотечної установи та ОСОБА_1 , грошові кошти, що надійшли після реалізації майна, після вирахування витрат виконавчого провадження, а саме кошти в сумі 85 475,49 грн підлягали розподілу між стягувачами наступним чином: Державна іпотечна установа в рахунок погашення заборгованості за ВП № НОМЕР_5 мала отримати 41 285,06 грн; Державна іпотечна установа в рахунок погашення заборгованості за № НОМЕР_6 мала отримати 4 554,94 грн; ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за № НОМЕР_4 мав отримати 39 635,49 грн.
Встановлено, що 19 червня 2024 року приватним виконавцем Коваленку Андрію Семеновичу перераховано грошові кошти в розмірі 85 475,49 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 11246 від 19 червня 2024 року.
Позивач обґрунтовував вимоги щодо стягнення безпідставно отриманих коштів положеннями ст. 1212 ЦК України.
Як зазначалося вище, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Зважаючи на те, що грошові кошти перераховано ОСОБА_1 в порядку виконавчого провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 534/1671/22 від 08.11.2023 року на підставі заочного рішення Комсомольський міський суд Полтавської області від 28 червня 2023 року про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 534/1671/22, провадження № 2/534/920/22) в загальній сумі 85 475,49 грн, утримавши з неї усі необхідні податки та збори (з урахуванням та межах суми боргу 148 500 грн, яка підлягає стягненню з боржника), тобто не безпідставно та за відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття їх відповідачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заявленої суми, як безпідставно набутої.
Також суд апеляційної інстанції враховує, що перерахована відповідачу не перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню з боржника, а також ту обставину, що виконавче провадження не закрите в частині заборгованості перед ОСОБА_1 у зв`язку з повним розрахунком, погашенням заборгованості
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги відзив відповідача на позовну заяву, не враховано судом, що такий відзив поданий з пропуском встановленого строку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до п.8 ч.2 ст. 187 ЦПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються строк для подання відповідачем відзиву на позов.
Згідно із положеннями ч. ч. 7, 8 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.08.2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду, та роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 18).
Суд першої інстанції надіслав відповідачу копію ухвали про відкриття на поштову адресу, однак відповідач поштову кореспонденцію не отримав, конверт повернувся до суду першої інстанції без вручення (а.с. 45).
З матеріалів справи вбачається, що з відзивом на позовну заяву відповідач звернувся до суду 01.10.2024 року, який надійшов до суду першої інстанції та був зареєстрований 08.10.2024 року (а.с. 20-30).
Заявляючи клопотання про поновлення строку на подачу відзиву, відповідач безпосередньо в тексі самого відзиву посилався на те, що у нього закінчився термін дії кваліфікованого електронного підпису та він не мав доступу до Електронного суду, з ухвалою суду першої інстанції про відкриття провадження ознайомився лише 16.09.2024 року, після її опублікування на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень. Крім того, відповідач потребував кваліфікованої правничої допомоги та після отримання консультації адвоката, яка відбулась 17.09.2024 року, отримав змогу підготувати відзив на позовну заяву.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01, від 06.09.2005 року, п. 89) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином місять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Разом з тим, статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання чи дотримався суд свого обов`язку обгрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Враховуючи ту обставину, що відповідач не був обізнаний належним чином про пред`явлення до нього позову, відкриття провадження у справі, оскільки поштова кореспонденція повернулась до суду першої інстанції не врученою адресату, враховуючи предмет спору, який стосується інтересів сторін, а також зазначені відповідачем обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно прийняв до розгляду відзиву на позовну заяву.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «23» квітня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

Є.В. Болотов