ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" грудня 2025 р. Справа №909/51/17

м. Львів
Західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого - судді МАТУЩАКА О.І.
суддів КРАВЧУК Н.М.
СКРИПЧУК О.С.

за участю секретаря судового засідання - ТЕЛИНЬКО Я.П.
Представники сторін – не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку, промисловості та інфраструктури Івано-Франківської обласної державної адміністрації б/н від 19.08.2021 (вх. № 01-05/2865/21)

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 10.08.2021 ( повний текст рішення складено 11.08.2021., суддя Шкіндер П.А.)

у справі № 909/51/17 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Пауер-Буд", м. Київ

до відповідача Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації, м. Івано-Франківськ

про стягнення 3 406 461, 69 грн заборгованості 

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2017 по справі №909/51/17, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2018, стягнуто з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» заборгованості в сумі 7 378 797,27 грн, з яких: 3 406 641,69 грн основного боргу; 454 291,79 грн - 3% річних; 3 408 820,19 грн інфляційних витрат та 109 043,60 грн судового збору.
На виконання вказаного рішення суду, Господарським судом Івано-Франківської області видано наказ №225 від 14.03.2017 про примусове стягнення з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» заборгованості в сумі 7 378 797,27 грн.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області 02.04.2018 замінено стягувана у виконавчому провадженні у справі №909/51/17: ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» на ТОВ «Мега-Пауер-Буд».
25.11.2020 до Господарського суду Івано-Франківської області звернулось тТОВ «Мега-Пауер-Буд» із заявою, у якій просило замінити сторону (боржника) на стадії виконання рішення суду в справі №909/51/17: із Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 38163425) на правонаступника боржника - Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Заяву обґрунтована тим, що відповідно до розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації №571 від 06.11.2019 ліквідовано Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури (код ЄДОПОУ 38163425) та створено Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури. Оскільки до новоствореного Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури перейшли права та обов`язки Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури (код ЄДОПОУ 38163425), який є боржником по відношенню до ТОВ «Мега-Пауер-Буд» на підставі рішення суду, то стягувач вважав, що наявні підстави, які передбачені ст. 334 ГПК України, для заміни боржника у виконавчому провадженні.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2021, залишеною без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.06.2021, у справі №909/51/17 замінено боржника на стадії виконання судового рішення з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на правонаступника боржника - Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації.
04.08.2021 до Господарського суду Івано-Франківської області звернулось ТОВ "Мега-Пауер-Буд" із заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні у справі №909/51/17, у якій просило суд замінити боржника у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2017 у справі №909/51/17 з Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (код ЄДОПОУ 38163425) на двох боржників: Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (код ЄДОПОУ 38163425) та Департамент економічного розвитку, промисловості та інфраструктури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 40528062) солідарно.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.08.2021 у справі №909/51/17 задоволено заяву ТОВ "Мега-Пауер-Буд" про заміну у виконавчому провадженні сторони (боржника) її правонаступником. Замінено боржника у виконавчому провадженні щодо примусового виконання наказу від 14.03.2017, виданого на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2017 у справі №909/51/17 з Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на двох боржників: Департамент економічного розвитку, промисловості та інфраструктури Івано-Франківської обласної державної адміністрації - як основного боржника та Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації - як субсидіарного боржника.
Вказана ухвала мотивована тим, що ліквідація первісного боржника мала формальний характер, оскільки його функції, повноваження та можливість розпорядження бюджетними коштами були послідовно передані новоствореним департаментам, які фактично продовжили здійснювати діяльність у відповідній сфері. Суд встановив наявність правонаступництва у матеріальних правовідносинах, що проявилося у переході частини прав та обов`язків, у тому числі пов`язаних із виконанням судового рішення, до інших юридичних осіб публічного права. З огляду на принцип обов`язковості судового рішення, заборону зловживання правом, необхідність забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, суд дійшов висновку про доцільність заміни первісного боржника у виконавчому провадженні двома боржниками — основним та субсидіарним, що відповідає засадам верховенства права, правової визначеності та справедливого судового захисту.
Департамент економічного розвитку, промисловості та інфраструктури Івано-Франківської обласної державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 10.08.2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про заміну у виконавчому провадженні сторони (боржника) її правонаступником. 
Скаржник покликається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи Департаменту економічного розвитку, що в матеріалах справи відсутні розподільний баланс, а отже, без дослідження розподільного балансу неможливо встановити, що права та обов`язки перейшли саме до Департаменту економічного розвитку, промисловості та інфраструктури Івано-Франківської обласної державної адміністрації, як основного боржника, та Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації, як субсидіарного боржника.
Також зазначає про те, що Департамент економічного розвитку було створено 27.05.2016, тобто за декілька років до ліквідації Департаменту будівництва, а тому Департамент економічного розвитку не є новоствореною юридичною особою внаслідок виділу і не може бути правонаступником боржника.
Скаржник вважає, що відсутні правові підстави, передбаченні ст. 334 ГПК України, для здійснення правонаступництва, оскільки первісний боржник не проводить процедуру реорганізації, у нього немає правонаступників. Департамент економічного розвитку вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі процесуального розгляду заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні і фактично постановив нове рішення без фактичного позовного провадження.
Також 29.09.2021 апелянтом подано доповнення до апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
Судом встановлено, що апелянтом подано доповнення до апеляційної скарги поза межами встановленого десятиденного строку на подання таких і не заявлено клопотання про його поновлення.
Частина 2 ст. 207 ГПК України передбачає, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про залишення без розгляду поданих апелянтом доповнень до апеляційної скарги.
Інших заяв та клопотань учасники у справі не подавали.
В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, місце і час розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи зазначене та те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася обов`язковою, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників учасників справи.
Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши застосування норм матеріального і процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, застосовуючи норми матеріального права, чинні на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та враховуючи обставини, які існували на той час.
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У статті 326 ГПК України унормовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.
Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.
Крім того, у Рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23.11.2018 № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 07.052002 № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23.11.2018 № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Також, Конституційний Суд України, взявши до уваги ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Конституційний Суд України наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦК України, держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.
При цьому, суд враховує, що Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації не має достатньої інституційної та операційної незалежності від держави.
Вказане підтверджується тим, що за наявності наказу №225 від 14.03.2017, який виданий Господарським судом Івано-Франківської області на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2017 у справі №909/51/17, яке не виконується більше трьох років, саме держава в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації прийняла розпорядження №571 від 06.11.2019 про ліквідацію боржника та створення нової юридичної особи - Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації.
Згідно витягу з Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на момент постановлення оскаржуваної ухвали, Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури (код ЄДОПОУ 38163425) з реєстру не виключено, перебуває у стані припинення.
Розпорядженнями Івано-Франківської обласної державної адміністрації №10 від 15.01.2019 та №7 від 15.01.2020, уповноважений орган Управління капітального будівництва змінено з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури на Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
Згідно з розпорядженнями Івано-Франківської обласної державної адміністрації №9 від 15.01.2019 ) та №39 від 30.01.2020 функції щодо управління Державним підприємством «Дороги Прикарпаття» від Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури передано Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
Згідно з розпорядженнями Івано-Франківської обласної державної адміністрації №132 від 06.03.2020 функції Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури щодо ліцензування перейшли до Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства. містобудування та архітектури.
Згідно з розпорядженнями Івано-Франківської обласної державної адміністрації №171 від 18.03.2020, автомобільні дороги загального користування місцевого значення передано з балансу Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури передано на баланс Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
Окрім того, з порівняльного аналізу додатку №3 до рішення Івано-Франківської обласної ради №1038-26/2018 від 21.12.2018 «Про обласний бюджет на 2019 рік» та додатку №3 до рішення Івано-Франківської обласної ради №1296-33/2019 від 13.12.2019 «Про обласний бюджет на 2020 рік» суд першої інстанції правомірно встановив, що Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства. містобудування та архітектури став головним розпорядником коштів місцевого бюджету та відповідальним виконавцем за бюджетними програмами, які ідентичні до тих, що були зафіксовані раніше за Департаментом будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
Тобто місцевий господарський суд обґрунтовано встановив, що частина повноважень Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури перейшли до новоствореного Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури, внаслідок чого правонаступник боржника фактично замінив боржника у всіх зобов`язаннях крім тих, що стосуються стягувача в цій справі.
При цьому, по відношенню до боржника, який за своїми функціональними обов`язками замінений правонаступником, припинено фінансування без можливості його формування, що призводить до неможливості фактичного виконання остаточного рішення суду в цій справі.
Пунктом 3 рішення Івано-Франківської обласної ради №141-6/2021 від 23.04.2021 до вищезазначеного рішення №42-2/2020 від 23.12.2020 про затвердження обласного бюджету на 2021 рік, внесено зміни до додатку 3 цього рішення, згідно з якими всі позиції видатків Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури облдержадміністрації, які були передбачені у первинно затвердженому обласному бюджеті на 2021 рік переведені на Департамент економічного розвитку, промисловості та інфраструктури облдержадміністрації.
Крім того, Розпорядженням Івано-Франківської ОДА №20 від 29.01.2021, головним відповідальним виконавцем щодо одержання коштів субвенції з державного бюджету на фінансове забезпечення будівництва, реконструкції, ремонту і утримання автомобільних доріг, що були виділені на ДП «Дорги Прикарпаття», був Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури облдержадміністрації, а вже 29.03.2021, згідно з Розпорядженням Івано-Франківської ОДА №88 від 29.03.2021, вказаним уповноваженим органом визнано Департамент економічного розвитку, промисловості та інфраструктури облдержадміністрації.
Тобто внаслідок цих змін, Департамент економічного розвитку, промисловості та Інфраструктури облдержадміністрації фактично став розпорядником бюджетних коштів у розмірі 430 506 300,00 грн, які до цього належали Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури облдержадміністрації, яке було боржником у цій справі. При цьому, до цих змін розмір видатків Департаменту економічного розвитку, промисловості та інфраструктури облдержадміністрації становив лише 450 000,00 грн.
Розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації №39/65-р від 15.02.2021 на Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури облдержадміністрації спрямовано по спеціальному фонду (видатки розвитку) 18 288 004.00 грн вільних коштів для управління капітального будівництва в Івано-Франківській області.
Розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації №72/166-р від 16.03.2021, більша частина вищезазначених вільних грошових коштів у розмірі 17 436 404,00 грн перенаправляються від Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури облдержадміністрації на Департамент економічного розвитку, промисловості та інфраструктури облдержадміністрації.
15.03.2021 затверджено нову редакцію Положення про департамент економічного розвитку, промисловості та інфраструктури, яка, в порівнянні з попередньою редакцією (затвердженою розпорядженням №526 від 14.09.2018), у розділі 2 доповнена вказівкою про те, що завданням цього Департаменту є фінансування державних та обласних програм з питань соціально-економічного розвитку, підтримки підприємництва, енергоефективності та енергозбереження, капітального ремонту, реконструкції та спорудження нових об`єктів соціально-культурного призначення, дорожньої інфраструктури та безпеки руху, та у розділі 4 доповнена вказівкою про можливість Департаменту виступати головним розпорядником коштів, які спрямовуються з бюджетів усіх рівнів на соціально-економічний розвиток, підтримку підприємництва, енергоефективності та енергозбереження, капітальний ремонт, реконструкцію та спорудження нових об`єктів соціально-культурного призначення. дорожньої інфраструктури та безпеки руху згідно з чинним законодавством.
Тобто частина завдань Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури облдержадміністрації, з приводу виконання державних програм та розпорядження бюджетними коштами, перейшла до Департаменту економічного розвитку, промисловості та інфраструктури облдержадміністрації.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 52 ГПК України - у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.
Колегія суддів зазначає, що процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.
Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва господарському суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.
Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Відтак особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.
Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах.
Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд мас вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
Відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань можуть підтверджувати факт правонаступництва юридичної особи у випадку її припинення шляхом реорганізації. Проте у випадках заміни сторони у зобов`язанні такі відомості не підтверджують правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи, яку замінили. Іншими словами, інформація, відображена у вказано реєстрі щодо правонаступника юридичної особи (відомості, передбачені у пунктах 29 і 30 частини другої, пунктах 14 і 15 частини третьої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), не охоплює всіх випадків правонаступництва прав і обов`язків юридичної особи, зокрема у випадку заміни сторони у зобов`язанні, що відбулася до припинення юридичної особи шляхом її реорганізації чи ліквідації. Вказана правова позиція підтверджується правовим висновком Великої Падати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.06.2020 у справі №264/5957/17.
Колегія суддів вважає безпідставним покликання апелянта на відсутність в матеріалах справи розподільчого балансу, адже сам по собі факт відсутності у матеріалах справи розподільчого балансу не виключає можливості встановлення правонаступництва (заміни сторони у зобов`язанні) іншими належними та допустимими доказами.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив фактичний перехід релевантних для виконання судового рішення функцій, повноважень та бюджетного фінансування від первісного боржника та його правонаступника до інших департаментів на підставі розпорядчих актів ОДА та рішень обласної ради щодо бюджетних призначень. Саме ці обставини мають визначальне значення для висновку про наявність матеріального правонаступництва у спірних правовідносинах на стадії виконання, оскільки підтверджують реальну заміну суб`єкта, який володіє можливістю виконати судове рішення.
Таким чином, ліквідація первісного боржника - Департаменту будівництва - відбулась формально, оскільки попри зазначення про ліквідацію цього органу, його функції були передані спочатку одному, а в подальшому - двом новоствореним департаментам, кожен з яких отримує можливість фінансування виконання ним своїх повноважень у сфері будівництва, реконструкції доріг за умови наявності виділених бюджетних коштів.
За аналогією закону, передача прав та обов`язків первісного боржника двом новоствореним особам повинна передбачати можливість залучити їх як двох правонаступників боржника у справі.
Частиною 10 ст. 11 ГПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).
Частина 1 ст. 104 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Відповідно до ч. 5 ст. 107 ЦК України, юридична особа - правонаступник, що утворилася внаслідок поділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, що припинилася, які згідно з розподільчим балансом перейшли до іншої юридичної особи - правонаступника. Якщо юридичних осіб - правонаступників, що утворилися внаслідок поділу, більше двох, таку субсидіарну відповідальність вони несуть солідарно.
Спосіб реорганізації шляхом ліквідації одного департаменту та створення двох нових з аналогічними повноваженнями спрямований на зловживання правом (ст. 13 ЦК України) у вигляді ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань та не відповідає принципам добросовісності (ст. 3 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 334 ГПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
Щодо тверджень скаржника про відсутність підстав за ст. 334 ГПК України для заміни боржника через відсутність реорганізації та відсутність правонаступників, то такі є безпідставними, адже апелянт звужує зміст процесуального правонаступництва. Частини 1, 3 ст. 52 ГПК України передбачають заміну сторони правонаступником не лише у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації, але й в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, зокрема при заміні боржника в зобов`язанні, а ст. 334 ГПК України прямо допускає заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником у разі вибуття сторони.
При цьому, за відсутності відповідних законодавчих обмежень зміна виду відповідальності юридичної особи з основного боржника на субсидіарного за приписами ст. 109 ЦК України відбувається також у разі, коли щодо юридичної особи, з якої був здійснений виділ, вирішено судовий спір як щодо єдиного чи основного боржника у зобов`язальних правовідносинах.
Таким чином, хоча при виділі юридична особа, з якої був здійснений виділ, не припиняється, юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, є правонаступником юридичної особи, з якої був здійснений виділ, за зобов`язаннями, які перейшли згідно з розподільчим балансом. Водночас юридична особа, з якої був здійснений виділ, та юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несуть у відношенні одна до одної додаткову (субсидіарну) відповідальність щодо зобов`язань, у яких вони не є основними боржниками після здійсненого виділу в силу вказівки закону, який регламентує процедуру виділу, а не виходячи із змісту матеріальних зобов`язальних правовідносин, які зумовлюють можливість пред`явлення кредитором вимоги до інших осіб, крім основного боржника (наприклад, субсидіарна відповідальність батьків (піклувальників) за шкоду, заподіяну неповнолітньою особою, встановлена договором поруки субсидіарна відповідальність поручителя тощо).
Статтею 619 ЦК України визначено право кредитора на отримання задоволення своєї вимоги як від основного, так і від субсидіарного боржника.
При цьому, враховуючи викладене вище, положення частини другої цієї ж статті (до пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника; якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність) підлягають застосуванню до тих обставин, коли на момент пред`явлення вимоги в матеріальному правовідношенні наявні одночасно й основний, і субсидіарний боржники.
В іншому ж випадку, формальне дотримання положень ч. 2 ст. 619 ЦК України до випадку виникнення субсидіарного боржника за наслідками процедури виділу призводить до висновку про можливість повторного судового розгляду справи, спір у якій вже було вирішено судом .
Таким чином, передача боржником, правонаступнику за наслідками реорганізації у спосіб виділу частини прав щодо розпорядження бюджетними коштами, що дозволяє виконати рішення суду в цій справі, на що кредитор не впливає, може ускладнити виконання цих зобов`язань.
Забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання спрямоване на дотримання таких вимог верховенства права, як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення суперечить вимогам правової визначеності.
Виходячи з викладеного за аналогією закону у випадках, коли один (первісний) боржник у матеріальному правовідношенні замінюється двома боржниками, суд має замінити такого боржника як сторону виконавчого провадження двома боржниками (основним і субсидіарним боржниками).
Отже, після заміни первісного боржника у виконавчому провадженні двома боржниками - основним і субсидіарним - виконавчі дії з виконання рішення мають вчинятися щодо обох цих боржників.
Суд зазначає, що визначальним чинником для заміни первісного боржника у виконавчому провадженні двома боржниками і відповідно визначення виду відповідальності (основної чи субсидіарної) є саме створення нової юридичної особи шляхом виділу з основного боржника з розподілом зобов`язань за розподільчим балансом між юридичною особою, з якої здійснено виділ, та новоствореною особою.
Відповідно до положень ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Отже, саме солідарна відповідальність виникає одночасно щодо усіх боржників та задоволення вимоги кредитора відбувається усіма такими боржниками одночасно або кожним з них окремо в залежності від того, до кого з них буде пред`явлена вимога кредитора. Водночас відповідальність субсидіарного боржника є додатковою та наступає виключно у разі незадоволення вимог кредитора основним боржником внаслідок прямої відмови останнього або неотримання кредитором у розумний строк відповіді на вимогу до основного боржника про виконання зобов`язання.
При цьому, суд відхиляє доводи апелянта про те, що Департамент економічного розвитку було створено у 2016 році і він не є новоствореним внаслідок виділу, оскільки вказане не спростовує висновків місцевого суду. Правонаступництво у розумінні ст. 52, 334 ГПК України пов`язане не виключно з датою державної реєстрації юридичної особи, а з встановленням факту переходу до неї відповідних прав/обов`язків у матеріальному правовідношенні. В даному випадку судом встановлено, що у 2021 році відбувся перерозподіл бюджетних повноважень та функцій (у т.ч. статусу розпорядника значних бюджетних коштів і функцій фінансування програм), які раніше були зосереджені у департаменті-боржнику, на користь Департаменту економічного розвитку. Тобто йдеться не про створення апелянта як юридичної особи, а про набуття ним функцій і ресурсів, що забезпечують виконання зобов`язань у відповідній сфері та, відповідно, про його участь у зобов`язанні як боржника у межах виконавчого провадження.
Таким чином, враховуючи, що Департаменту економічного розвитку, промисловості та інфраструктури Івано-Франківської обласної державної адміністрації утворено шляхом виділу з Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації у зв`язку з цим несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями останнього перед позивачем, господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ТОВ «Мега-Пауер-Буд» про заміну сторони виконавчого провадження. 
Місцевий суд правомірно встановив, що вибуття боржника на практиці полягало у формальній ліквідації/припиненні із паралельним переданням функцій і фінансування іншим департаментам, що унеможливлює виконання рішення стягувачем щодо первісного суб`єкта. За таких обставин висновок про наявність підстав для заміни боржника у виконавчому провадженні є обґрунтованим та спрямованим на забезпечення обов`язковості судового рішення, що відповідає конституційним засадам судочинства та підходам КСУ і практиці ЄСПЛ щодо виконання судових рішень як елементу права на справедливий суд.
Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків місцевого господарського суду, а тому оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.
Керуючись ст. ст. 129, 269-270, 275-276, 281-284 ГПК України,
Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку, промисловості та інфраструктури Івано-Франківської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 10.08.2021 у справі №907/51/17 - без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК