ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/1896/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Головного сервісного центру МВС 
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 (суддя Морозов С. М.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 (Скрипка І. М. - головуючий, судді Михальська Ю. Б., Тищенко А. І.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія"
до Головного сервісного центру МВС
про стягнення 41 354,58 грн, 
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївська електропостачальна компанія" (далі - ТОВ "Миколаївська електропостачальна компанія") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Головного сервісного центру МВС заборгованості за договором про постачання електричної енергії від 20.01.2022 № 100/179 в розмірі 41 354,58 грн.
Позов обґрунтовано непроведенням відповідачем оплати вартості спожитої електричної енергії за період з березня по травень 2022 року в розмірі 41 354,58 грн.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, 20.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (постачальник) та Головним сервісним центром МВС (споживач), в особі регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Автономній республіці Крим та м. Севастополі (філія ГСЦ МВС), укладено договір про постачання електричної енергії №100/179 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується протягом 2022 року поставити споживачу електричну енергію, за кодом ДК 021:2015 - 09310000-5 «Електрична енергія», а споживач - прийняти і оплатити спожиту електричну енергію на умовах даного договору.
Згідно з п. 1.2. договору найменування предмета закупівлі: електрична енергія (далі - товар), одиниці вимірювання товару визначаються умовами договору та становить: 36523 кВт/год.
Відповідно до п. 3.1. договору ціна електроенергії за 1 кВт/год складає 4,05 грн з ПДВ.
За умовами п. 4.1. договору розрахунки проводяться шляхом оплати споживачем після пред`явлення постачальником рахунка на оплату поставленого товару, у порядку та на умовах визначених договором. Постачальник формує рахунки на підставі актів приймання-передачі електричної енергії отриманих від споживача.
Споживач здійснює повну оплату вартості обсягу електричної енергії по закінченню розрахункового місяця. Постачальник 7 числа наступного за розрахунковим (або в наступний робочий день після 7 числа, якщо ця дата припадає на вихідний чи святковий день) виставляє споживачу остаточний рахунок на оплату фактично спожитої електричної енергії за розрахунковий період. Виставлені постачальником рахунки за фактично спожиту електричну енергію підлягають оплаті споживачем протягом 5 робочих днів з дати отримання. (п. 4.2. договору).
Строк поставки (передачі) електричної енергії з 01 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року включно (п. 5.1. Договору).
Місце та умови поставки (передачі) товарів визначаються згідно умов договору та додатку 1 до договору «Заява-приєднання» за місцезнаходженням адміністративної будівлі споживача: Херсонська область, Каланчацький район, автомобільна дорога Херсон-Касноперекопськ-Сімферополь, 83 км. (п. 5.2. договору).
Пунктом 8.2. договору сторонами погоджено, що сторона, що не може виконувати зобов`язання за цією угодою унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. 
Пунктом 8.4. договору передбачено, що у разі коли строк дії обставин непереборної сили продовжується більш ніж на 30 днів, кожна із сторін у встановленому порядку має право розірвати цю угоду.
Ця угода набирає чинності з моменту укладення і діє до 31 грудня 2022 року включно (п. 10.1. договору).
На виконання умов договору станом у період з березня 2022 року по травень 2022 року позивач передав до місця поставки електричну енергію в обсязі на суму в розмірі 41 354,58 грн, на підставі наступних актів про прийняття-передавання товарної продукції:
- від 31.03.2022 на суму 25 138,36 грн (рахунок №100/179/3/1 від 08.04.2022);
- від 30.04.2022 на суму 903,16 грн (рахунок №100/179/4/1 від 10.05.2022);
- від 31.05.2022 на суму 15 313,06 грн (рахунок №100/179/5/1 від 10.06.2022).
Зазначені акти та рахунки були направлені на електронну адресу отримувача електричної енергії:_ark@hsc.gov.ua, а також поштовим конвертом за номером 5405509551624, який отримано уповноваженою особою відповідача 28.11.2022.
В подальшому відповідачем надіслано лист №31/1-39 від 07.12.2022 на адресу позивача, в якому відповідач на підставі статті 651 ЦК України, п. 8.4. договору зазначив про його розірвання в односторонньому порядку та просив, на підставі п. 3.1. договору, зменшити суму договору на 112 171,40 грн.
У відповідь позивач листом №03/08-73 від 18.01.2023 повідомив, що договір між сторонами достроково розірваний з 01.07.2022 на підставі п. 6.4.4. договору та п.3.1.6. Правил роздрібного ринку електричної енергії; електрична енергія за період лютий-червень 2022 року є спожитою в обсягах, наданих постачальнику оператором системи розподілу; пропозиція щодо розірвання договору з 01.03.2022 є неприйнятною для товариства, а звернення постачальник розцінює як спробу ухилення від обов`язку виконати умови договору в частині оплати за спожиту електричну енергію за період з березня по червень 2022 року; у разі наявності інших даних щодо споживання електричної енергії в спірний період, просив надати їх до товариства для розгляду; повідомив про наявність заборгованості за договором №100/179 від 20.01.2022 в розмірі 41 354,58 грн,
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що місце, куди за договором постачалась електроенергія, знаходиться на окупованій території і електрична енергія відповідачем не споживалась. Також, відповідачем зазначено, що акти виконаних робіт за березень, квітень та травень 2022 року він не підписував. Відповідач, окрім того, посилався на дію форс-мажорних обставин.
3. Короткий зміст судових рішень у справі
3.1. Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.04.2023 у справі № 910/1896/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2023, позов задоволено. 
Судові рішення аргументовані тим, що функції оператора комерційного обліку по Херсонській області покладені, зокрема на АТ «Херсонобленерго», який надає дані щодо обсягів спожитих споживачем за точками обліку. Підтвердженням обсягів спожитої електричної енергії відповідачем є дані оператора системи розподілу АТ «Херсонобленерго», відображені у звітах за березень-травень 2022 року, надані разом з позовною заявою. Враховуючи викладене, позивачем доведено споживання відповідачем обсягів електричної енергії, вказаних у актах прийняття-передавання товарної продукції від 31.03.2022, від 30.04.2022, від 31.05.2022. 
ТОВ "Миколаївська електропостачальна компанія" листом від 22.11.2022 № 01-15/3193 рахунки від 08.04.2022 № 100/179/3/1, від 10.05.2022 № 100/179/4/1, від 10.06.2022 № 100/179/5/1 разом з актами направлені повторно на юридичну адресу відповідача за номером штрихкодовим номером 5405509551624, які отримано уповноваженою особою відповідача 28.11.2022, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи. Відповідно до умов п.4.2 договору, строк з оплати вартості спожитої електричної енергії у відповідача є таким, що настав. Отже, факт поставки позивачем відповідачеві електроенергії у березні-травні 2022 року на загальну суму в розмірі 41 354,58 грн підтверджений матеріалами справи.
Щодо посилання відповідача на те, що електрична енергія не споживалась відповідачем, а відбувалось фактично постачання її на окуповану територію, а тому наявні підстави для застосування до вимог позивача дії обставин непереборної сили, за висновком суду першої інстанції правомірно враховані, проте зазначені відповідачем обставини не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідачем не доведено, чому саме у п`ятиденний строк, як передбачено п. 8.2. договору, він не повідомив позивача про настання дії обставин непереборної сили в письмовій формі, оскільки саме така дія з боку відповідача дала б підстави для доведення, у даних правовідносинах, обставин впливу (дії) форс-мажору та воєнного стану на спроможність відповідача виконувати свої обов`язки.
4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу та відзиву на касаційну скаргу
4.1. Головний сервісний центр МВС звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Підставами касаційного оскарження, з урахуванням заяви про усунення недоліків, є пункти 1, 3 частини другої та підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Скаржник стверджує, що стягнення за рахунок бюджетних коштів заборгованості за електричну енергію, яка в період з березня по травень 2022 року постачалась на тимчасово окуповану територію, а саме щодо правомірності чи неправомірності покладення витрат за постачання електричної енергії на споживача, який є органом державної влади, та який у зазначений період не здійснював свою діяльність через тимчасову окупацію території, на якій розташований, та відповідно не міг використовувати електричну енергію.
На думку відповідача, відсутня судова практика щодо правомірності чи неправомірності покладення витрат за постачання електричної енергії на споживача, який є органом державної влади, та який у зазначений період не здійснював свою діяльність через тимчасову окупацію території, на якій розташований, та відповідно не міг використовувати електричну енергію.
Судами не враховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21 щодо визначення форс-мажорних обставин. 
Судами не надано оцінки доказам щодо неможливості виконання пункту 8.2 договору, зокрема щодо обставин окупації Херсонської області після 24.02.2022, а також зупинення діяльності сервісного центру ГСЦ МВС в Автономній республіці Крим та м. Севастополі.
Судами не надано оцінки, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 922/449/21, тому, що самі по собі рахунки не підтверджують факт постачання електричної енергії. 
4.2. У відзиві на касаційну скаргу позивач вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін оскаржені судові рішення. Вважає, що суди попередніх інстанцій врахували актуальну судову практику щодо форс-мажорних обставин, а відповідач не повідомляв Постачальника електричної енергії про настання форс-мажорних обставин та неможливість виконання договірних зобов`язань з Позивачем. На думку позивача, для застосування положень статей 11, 11-1, 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року, необхідне окреме рішення Кабінету Міністрів України. Таке рішення наразі не приймалося. Отже, дії Постачальника в частині постачання електричної енергії Споживачу є правомірними та такими, що не порушують вимог законодавства. 
5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
5.2. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
5.3. Так, після подання скаржником касаційної скарги у справі № 910/1896/23 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться на окупованій території (до закінчення перегляду судового рішення Об`єднаною палатою у справі № 908/1162/23 Суд зупиняв касаційне провадження).
Предметом розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Відповідно пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України`було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. 
Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України
23.12.2022 за № 1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022. 
Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася. 
З огляду на викладене у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові зі справи № 910/9680/23 про поширення положень статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 908/1162/23 про відмову у позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
Колегія суддів враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі № 908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 ГПК України та частини четвертої статті 300 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Так, у справі № 910/1896/23, яка переглядається, судами встановлено, що місце та умови поставки (передачі) товарів визначаються згідно умов договору та додатку 1 до договору «Заява-приєднання» за місцезнаходженням адміністративної будівлі споживача: Херсонська область, Каланчацький район, автомобільна дорога Херсон-Касноперекопськ-Сімферополь, 83 км. (п. 5.2. спірного договору).
Також суди встановили, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що місце, куди за договором постачалась електроенергія, знаходиться на окупованій території. 
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 № 1668/39004, датою окупації всієї території Скадовського району Херсонської області (до складу якого увійшли території Каланчацького району) визначено 24.02.2022. 
Відповідно до статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (зазначеною статтею Закон доповнено згідно із Законом № 1618-IX від 01.07.2021 з подальшим змінами) її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо задоволення позову, оскільки за вказаних обставин, у позові необхідно було відмовити враховуючи положення статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і наявності заборони передачі електроенергії на тимчасово окуповану територію, а факт тимчасової окупації території Скадовського району Херсонської області з 24.02.2022 є загальновідомим, сторонами спору фактично не заперечується, що не потребує окремого доказування у цьому судовому провадженні.
Водночас доводи відзиву вказаних обставин не спростовують, а твердження про незастосування до спірних правовідносин Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не узгоджуються із висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23. 
У зв`язку із викладеним, рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 910/1896/23 необхідно скасувати, а у позові відмовити. 
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішенні у відповідній частині або змінити рішення у відповідній частині, не передаючи справу на новий розгляд.
6.2. Відповідно до частин першої, третьої статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
7. Розподіл судових витрат
7.1. За змістом частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на скасування судових рішень попередніх інстанцій з прийняттям нового рішення про відмову в позові з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4026,00 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 5368,00 грн.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 306, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного сервісного центру МВС задовольнити. 
Рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 910/1896/23 скасувати. 
Ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (код 42129888, адреса: 54017, м. Миколаїв, вул. Погранична, буд. 39/1) на користь Головного сервісного центру МВС (код 40109173, адреса: 04071, місто Київ, вул. Лук`янівська, 62) 9 394 грн витрат зі сплати судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної і касаційної інстанцій.
Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ