Справа № 367/2984/20
Провадження №2/367/382/2025

РІШЕННЯ
Іменем України

17 грудня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі
судді     Карабаза Н.Ф.,
за участі секретаря  Зайцевої А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа: приватний нотаріус Кравченко І.С. про припинення договору іпотеки та зняття заборони на відчуження майна, 
в с т а н о в и в:
До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» (змінена назва Акціонерне товариство «Сенс Банк»), третя особа: приватний нотаріус Кравченко І.С. про припинення договору іпотеки та зняття заборони на відчуження майнав якій зазначено, що 29.09.2006 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є відповідач було укладено договір споживчого кредиту № 334/74198, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит на купівлю житлової нерухомості. За кредитні кошти позичальник придбав квартиру АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру було оформлено у приватну власність, що була зареєстрована у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 563555. 29.09.2006 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач за цим позовом, в забезпечення договору кредиту було укладено договір іпотеки № 35.02-09/562, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Кравченко І.С. за реєстраційним за № 4610 від 29.09.2006 року. За цим договором іпотекодавець ОСОБА_1 надав іпотекодержателю ПАТ «Укрсоцбанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Зазначеним договором встановлений позасудовий порядок накладення стягнення на заставне майно через вчинення нотаріусом виконавчого напису на цьому договорі. 29.09.2006 р. приватним нотаріусом Кравченко І.C., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень була накладена заборона на відчуження нерухомого майна і внесена до реєстру за № 4611: індексний номер (реєстраційний номер обтяження) 3811953, номер спеціального розділу 34521126 та вчинений відповідний напис про іпотеку за номером № 4610. Зобов`язання за споживчим кредитом № 334/74198 позичальником виконо не в повному обсязі. В квітні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області по справі №367/3567/16-ц від 24 січня 2017 року, (залишене в силі Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалою від 11.10.2017 року) встановлено порушення прав банку на отримання коштів, встановлено суму заборгованості, а також встановлено те, що строки позовної давності по основному зобов`язанню минули. У зв`язку з пропущенням банком строків позовної давності, передбачених ЦК України, позивачу по цій справі відмовлено у позові про стягнення з позичальника ОСОБА_1 несплаченої частки кредиту по договору споживчого кредиту № 334/74198.У 2019 році "Альфа-Банк Україна" став повним правонаступником всіх прав і зобов`язань "Укрсоцбанку" стосовно його клієнтів, партнерів і контрагентів (в тому числі і по договору споживчого кредиту № 334/74198). Передавальний акт був затверджений 15 жовтня 2019 року рішенням загальних зборів акціонерів Альфа-Банку Україна" і рішенням єдиного акціонера "Укрсоцбанку". Вважає, що обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області, яке набрало законної сили, є преюдиційними у справі за цим позовом. У зв`язку з чим іпотека, яка є похідною від основного зобов`язання, підлягає припиненню, а накладена заборона відчуження майна - вилученню з реєстру обтяжень у відповідності до наступних вимог українського законодавства.Просить суд визнати припиненим договір іпотеки № 35.02-09/562 від 29.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Кравченко I.С. за реєстраційним № 4610 від 29.09.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "«Укрсоцбанк»" та вилучити відповідний запис; зняти заборону відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 - квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 563555, реєстраційний № обтяження 3811953 від 29.09.2006 року, заборона № 4611- накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., в зв`язку з укладанням договору іпотеки № 35.02-09/562 від 29.09.2006 року та вилучити вказаний запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; зобов`язати Приватного нотаріуса Кравченко І.С. внести до державного реєстру прав та обтяжень нерухомого майна судове рішення ухвалене за цим позовом та стягнути з АТ «Альфа банк» (правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк») код ЄДРПОУ: 23494714 на свою користь понесені судові витрати у загальному розмірі 51 070,80 грн.
В матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідача АТ «Альфа-Банк» на позовну заяву, в яких зазначено наступне. ОСОБА_1 не здійснив погашення заборгованості за кредитним договором. Наявність заборгованості за кредитним договором, що не погашена за рішенням суду, свідчить, що зобов`язання ОСОБА_1 за договором не виконав. За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержанні від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. З огляду на перелічені підстави припинення зобов`язання сплив позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Позивач стверджує, що, оскільки, строк позовної давності по основному зобов`язанню минув отже і до Іпотечного договору закінчився 30.01.2013 року, тому відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у зв`язку із закінченнялі строку дії Іпотечного договору. Однак, таке твердження не відповідає умовам Іпотечного договору та обставинам справи. Однією із підстав припинення іпотеки згідно статті 17 Закону Україні іпотеку» є припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору. В укладеному Іпотечному договорі не визначено строк його дії, а визначено строк (термін) виконання зобовязанн, зокрема: . повернення Позичальником кредиту розмірі 550000,00 доларів здійснюється не пізніще кінцевого терміну погашення кредиту - до 29.09.2021 року. Таким чином, на даний час не існує жодної обставини, яка б свідчила про припинення іпотеки та або наявність підстав для визнання припиненим Іпотечного договору. Позов ОСОБА_1 є виключно спробою останнього уникнути від виконання взятих на себе зобов`язань. Просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання Іпотечного договору припиненим.
В судове засідання позивач не з`явився, його представник – адвокат Чернявський С.В. через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовільнити. 
Відповідач в судове засіданняя не забезпечив явку свого представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. В матеріалах справи містяться заяви представника АТ «СЕНС БАНК» - адвоката Пересунька С.С. щодо розгляду справи за відсутності представника АТ «СЕНС БАНК» за наявними матеріалами в справі та в позові просив відмовити. 
Третя особа, приватний нотаріус Кравченко І.С. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. В матеріалах містяться заяви щодо розгляду справи у її відсутності. 
Заяв клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що 29 вересня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір кредиту № 334/74198, відповідно до умов якого позичальник надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 55000,00 доларів США зі сплатою 12,50% річних та визначеним договором порядку погашення суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання, кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 29 вересня 2021 року (п. 1.1., 1.1.1. договору).
Для забезпечення прав та вимог кредитора 29 вересня 2006 року між  ОСОБА_1 (іпотекодавцем) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК»був укладений іпотечний договір № 35.02-09/562, згідно з яким позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. 29 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4610.
Згідно п. 1.4. іпотечного договору зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання: п. 1.4.1. повернення кредиту в сумі 55000 доларів США, з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним в п. 1.1. договору, яким обумовлене основне зобов`язання з кінцевим терміном погашення до 29 вересня 2021 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов`язання.
Також іпотечний договір містить відмітку про те, що 29.09.2006 р. приватним нотаріусом Кравченко І.C., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень була накладена заборона на відчуження нерухомого майна і внесена до реєстру за № 4611: індексний номер (реєстраційний номер обтяження) 3811953, номер спеціального розділу 34521126 та вчинений відповідний напис про іпотеку за номером № 4610.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 207615748 від 27.04.2020 квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , підстава винекнення права власності – договір купівлі-продажу 4608 від 29.09.2006 року; міститься інформація щодо державної реєстрації іпотеки: номер запису про іпотеку: 34521125 (спеціальний розділ), дата реєстрації: 20.10.2006, підстави виникнення: договір про внесення змін до договору іпотеки № 2311, виданий 31.10.2012, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індеесний номер 50086136 від 08.12.2019, приватний нотаріус Ковальчук С.П., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, строк виконання основного зобовязання: 29.09.2021, розмір основного зобовязання: 613095,88грн., іпотекодержатель: АТ «Альва-Банк», іпотекодавець: ОСОБА_1 , об`єкт нерухомого майна: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; згідно даних розділу Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяження вбачається: номер запису обтяження: 34521126 (спеціальний розділ), дата 29.09.2006, вид обтяження – заборона на нерухоме майно, реєстратор- приватний нотаріус Ковальчук С.П., підстава обтяження – договір іпотеки № 4610 від 29.09.2006 р., додаткові відомості: заборона № 4611. 
Ірпінським міським судом Київської області було розглянуто справу 367/3567/16-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області по справі №367/3567/16-ц від 24 січня 2017 року, (залишене в силі Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалою від 11.10.2017 року) Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Рішення апеляційна інстанція мотивувала тим, що сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Із матеріалів справи вбачається, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 31 жовтня 2012 року, а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 30 січня 2013 року. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції не врахував, що у зв`язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання (п. 4.5. договору), та що банк мав право з 30 січня 2013 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише у квітні 2016 року. Після зміни строку виконання зобов`язання (30 січня 2013 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали б правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком не підлягали виконанню. 
В письмових поясненнях АТ «АЛЬФА-БАНК» від 11.12.2020 року зазначено, що в провадженні суду знаходиться заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень Ірпінським міським судом Київської області 17 серпня 2023 року було розглянуто цивільну справу № 367/7922/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», треті особи: приватний нотаріус Київського міського округу Вегера Людмила Олександрівна, приватний виконавець Кравець Вадим Валентинович, Державне підприємство «СЕТАМ» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та прийнято рішення щодо задоволення позовних вимоги: визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1518, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Людмилою Олександрівною 06.08.2019, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_4 . Стягнуто з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», код ЄДРПОУ: 23494714 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РПОКПП НОМЕР_1 сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 768,40грн. та 384,20грн. сплаченого при подачі заяви про забезпечення позову судового збору. Згідно даних реєстру судових рішень вказане рішення не оскаржувалось.
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.
При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.
Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.
Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.
Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.
Таким чином, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17. Вказана позиція була незмінена і в постанові Верховного суду України в постанові від 22.01.2022 року у справі 522/12443/17. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2022 року у справі № 523/18773/19 (провадження № 61-6999св21) зазначено, що «правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Сплив позовної давності як підстави для припинення зобов`язання правилами глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачено. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла й до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то, за загальним правилом, ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право такої властивості, як здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності отримує захист від застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Проте, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та ухвалити рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання, й таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), встановлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Резюмуючи викладене, Верховний Суд виходить із того, що у ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнається. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду в іншому судовому провадженні про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 205/7827/20 (провадження № 61-5704св21) зазначено, що «ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо».
У пунктах 41–43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) зазначено, що: «іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц)».
Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що іпотека як різновид застави є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому правочин щодо її встановлення має юридичне значення тільки тоді, коли має юридичну силу основне зобов`язання.
Аналогічний висновок сформовано і в постанові ВП ВС від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20: право іпотеки є акцесорним видом забезпечення виконання зобов`язання, а тому поділяє долю права вимоги, яку вона забезпечує. Тому в разі неможливості задоволення вимоги (зокрема, у зв`язку з відмовою судом у стягненні суми боргу) є неможливимі звернення стягнення на предмет іпотеки
У позовній заяві позивач, як на підставу задоволення своїх позовних вимог, а саме: визнання припиненим договору іпотеки №35.02-09/562 від 29.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Кравченко I.С. за реєстраційним № 4610 від 29.09.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "«Укрсоцбанк»" та вилучення відповідного запису; зняття заборони відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 - квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 563555, реєстраційний № обтяження 3811953 від 29.09.2006 року, заборона № 4611- накладеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., в зв`язку з укладанням договору іпотеки № 35.02-09/562 від 29.09.2006 року та вилучення вказаного запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; зобов`язання Приватного нотаріуса Кравченко І.С. внести до державного реєстру прав та обтяжень нерухомого майна судове рішення ухвалене за цим позовом, -посилається на ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та на ст. 28 Закону України «Про заставу», та вказує на сплив позовної давності по основному зобов`язанню, тому вважає, що суд має визнати Договір іпотеки № 35.02-09/562 від 29.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу – Кравченко І.С. за реєстраційним № 4610 від 29.09.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», який є похідним від основого зобов`язання, припиненим.
Пунктом 6.3. іпотечного договору передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобовязання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Закону України про «Іпотеку».
Договір про іпотечний кредит, укладений між учасниками справи, не встановлює будь-яких інших умов припинення іпотеки, ніж це передбачено в законі.
Отже, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до вимог кредитора сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і не є підставою для припинення іпотеки згідно абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку».
Позивачем не подано суду, жодних належних доказів, щодо виконання основного зобов`язання за укладеним договором кредиту № 334/74198 від 29 вересня 2006 року. 
З урахуванням встановлених фактичних обставин, та вищенаведених вимог закону, підстав вважати припиненим чи закінченим договір іпотеки немає.
Крім того, суд звертає увагу, що виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя, іпотекодавця передбачених ч.1 ст. 559, ч.1 ст. 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч.2 ст. 16 ЦК України.
Таким чином права поручителя, іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання поруки (іпотеки) такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки (іпотеки) чи шляхом припинення зобов`язання за договором.
До такої правової позиції прийшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-243 цс14.
Однак, звертаючись до суду з даним позовом, у зв`язку з належним виконанням основного зобов`язання, позивач посилалася на невизнання банком зазначеного факту та просив суд зобов`язати банк та нотаріуса вчинити дії по зняттю заборони з нерухомого майна.
Зобов`язати особу до вчинення необхідної дії можливо лише у разі, якщо такий обовязок прямо передбачений в законі в розумінні положень ч.2 ст.16 ЦПК України.
Закони України «Про нотаріат», «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та Постанова КМУ «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 17 жовтня 2013 р. № 868 є нормативно-правовою базою, що регулює порядок накладення та зняття заборони відчуження нерухомого майна на законодавчому рівні.
Зокрема, ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна, а ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 44 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.
Статтями 18-27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна.
Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки. Державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону(п. 71 78 Порядку № 868).
Крім того, відповідно до ст. 50 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду, тоді як у даній справі позивачем не оскаржується нотаріальний акт.
Позиція щодо способу захисту порушеного права іпотекодавця на предмет іпотеки у разі невизнання кредитором факту припинення зобов`язання за іпотечним договором сформована в постанові ВП ВС від 118.09.2019 у справі № 695/3790/15-ц: у разі невизнання кредитором факту припинення зобов`язання за іпотечним договором порушене право іпотекодавця на предмет іпотеки підлягає судовому захисту за позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, а не про визнання припиненим договору іпотеки, і про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з державних реєстрів.
З огляду на це, похідні позовні вимоги також не підлягають задоволенню.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору іпотеки припиненим, скасування заборони на відчуження майна, суд не вбачає.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати віднести за рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 11, 15, 16, 256, 257, 509, 526, 598, 599 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст. 3-5, 12-13, 19, 76-92, 95, 141, 187, 211, 247, 258-259, 264-265, 268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа: приватний нотаріус Кравченко І.С. про припинення договору іпотеки та зняття заборони на відчуження майна – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя:       Н.Ф. Карабаза