Справа №766/860/23
н/п 1-кп/766/2360/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.04.2026 року м. Херсон
Херсонський міський суд Херсонської області колегіально у складі: 
головуючої судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому дистанційному судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м.Херсона в порядку спеціального судового провадження кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 21.03.2023 під № 62023080030000097 за обвинуваченням:
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Правдине Білозерського району Херсонської області, громадянки України, останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

в с т а н о в и в:

I. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Громадянка України  ОСОБА_7 , маючи спеціальне звання «рядовий внутрішньої служби», присвоєне їй наказом державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України (далі за текстом: ДУ «Північна виправна колонія (№ 90)») № 51/ОС від 28.04.2021, відповідно до наказу ДУ «Північна виправна колонія (№ 90)» № 50/ОС від 27.04.2021, з 28.04.2021 до 26.12.2022 обіймала посаду молодшого інспектору відділу охорони ДУ «Північна виправна колонія (№ 90)», тобто згідно із вимогами ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» та пункту 1 примітки до ст. 364 КК України, була службовою особою правоохоронного органу, яка за спеціальними повноваженнями здійснює функції представника влади.
У зв`язку із обійманням вищевказаної посади, ОСОБА_7 зобов`язана знати, неухильно додержуватися та керуватися, в тому числі під час виконання службових обов`язків, Конституцією України, Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та іншими законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, виданими відповідно до них нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, а також іншими положеннями законодавства.
Так, 24.08.1991, Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканою і не може бути змінена та використана без її згоди. Україна самостійно визначає адміністративно-територіальний устрій та порядок утворення національно-адміністративних одиниць.
Відповідно до ст. ст. 1 - 3, 5 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію.
Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно із ст. ст. 5, 6 Конституції України, Україна є республікою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Ніхто не може узурпувати державну владу.
Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Вимогами ст. 17 Конституції України поміж іншого визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом. На території України не допускається розташування іноземних військових баз.
Приписами ст. 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У ст. 65 Конституції України зазначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Статтею 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
За змістом ст. 73 Конституції України: виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.
Відповідно до ст. ст. 132 - 133 Конституції України, територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій.
Систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Міста Київ та Севастополь мають спеціальний статус, який визначається законами України.
Разом із тим, 24.10.1945 набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі за текстом: ООН).
До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.
Згідно із ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із цілями ООН.
Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09.12.1981 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (XX) від 21.12.1965, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24.10.1970, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16.12.1970, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (XXIX) від 14.12.1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
Крім того, ст. ст. 1 - 5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.
Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.
Відповідно до п. п. 1 - 2 Меморандуму про гарантії безпеки, у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання, згідно із принципами Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08. 1975, поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.
Згідно із описом і картою державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003, що ратифікований Російською Федерацією 22.04.2004, територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької, Луганської, Херсонської, Миколаївської, Запорізької, Харківської, Сумської, Чернігівської областей відноситься до території України.
Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеною Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним правовим діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Статтею 42 Додатку до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї суходільної війни, 1907 року, визначено, що територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника. Окупація поширюється лише на ту територію, де така влада встановлена і здатна виконувати свої функції.
Женевською конвенцією 1949 року визначено, що будь-які протиріччя, які виникають між двома державами і призводять до втручання збройних сил, є збройним конфліктом у розумінні ст. 2, навіть якщо одна зі сторін конфлікту заперечує існування стану війни. При цьому, не має значення скільки триває конфлікт, або скільки нападів мало місце.
Водночас, у 2013 році, з огляду на демократичні процеси, які відбувалися на території України, в представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, у порушення норм згаданого вище та іншого міжнародного права і законодавства, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і незалежності України, насильницьку зміну та повалення її конституційного ладу, захоплення державної влади в України, посягання на її територіальну цілісність і недоторканність, з метою зміни меж території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.
Мотивами зазначеного протиправного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які розцінені представниками влади РФ і керівництва ЗС РФ, як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України - в АР Крим та м. Севастополі.
Свою злочинну мету представники влади РФ та керівництво ЗС РФ вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни та збройного конфлікту проти України, з використанням військовослужбовців підрозділів ЗС РФ, в тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим та м. Севастополя, а також із залученням до виконання цього злочинного плану інших підпорядкованих їм військових підрозділів, силових відомств і збройних формувань, а також інших осіб, у тому числі громадян РФ та України, створенням і фінансуванням незаконних збройних формувань та вчинення інших злочинів.
Надалі, переслідуючи вищенаведені злочинні мотиви і мету, протягом 2013 року, на території РФ, службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації (далі за текстом: ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади РФ і керівництва ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план для реалізації вищевказаного їх злочинного умислу.
При цьому, представники влади РФ та керівництво ЗС РФ достовірно усвідомлювали, що такі їх протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і незалежності України, насильницької зміни та повалення її конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, посягання на її територіальну цілісність і недоторканність, з метою зміни меж території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, загибелі значної кількості людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, а також передбачали і прагнули їх настання.
У подальшому, поетапно реалізовуючи власну протиправну діяльність, порушуючи вищевказані та інші норми міжнародного права і законодавства, представники влади РФ та службові особи з числа керівництва ЗС РФ спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та збройний конфлікт проти України, а саме віддали наказ підрозділам ЗС РФ та іншим підпорядкованим їм військовим підрозділам, силовим відомствам і збройним формуванням про повномасштабне військове вторгнення на територію України, тим самим розпочали повномасштабне введення агресивної війни і збройного конфлікту проти України та захоплення її територій, тобто вчинення умисних дій спрямованих на виконання раніше розробленого злочинного плану і реалізації їх злочинного умислу.
Надалі, 24.02.2022 військовослужбовці підрозділів ЗС РФ разом з іншими, підпорядкованими представникам влади РФ та керівництву ЗС РФ, військовими підрозділами, силовими відомствами і збройними формуваннями, діючи на виконання вищевказаного злочинного наказу щодо повномасштабного військового вторгнення на територію України, шляхом збройної агресії, із погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, здійснили незаконне повномасштабне вторгнення на територію України через державні кордони України в Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській та інших областях. У тому числі, останні здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви, цивільні об`єкти й інше, та здійснили окупацію частини території України. Тим самим вчинили дії, спрямовані на виконання раніше розробленого злочинного плану і реалізації вищевказаного злочинного умислу, спрямованого на порушення суверенітету і незалежності України, насильницьку зміну та повалення її конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, посягання на її територіальну цілісність і недоторканність, з метою зміни меж території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується до теперішнього часу та призвело і призводить до загибелі значної кількості людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків.
У зв`язку із чим, 24.02.2022 Президент України видав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Після чого, Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», що затвердженні Законами України від 15.03.2022 № 2119-ІХ, від 21.04.2022 № 2212-ІХ, від 22.05.2022 № 2263-ІХ, від 15.08.2022 № 2500-ІХ, від 16.11.2022 № 2738-ІХ, строки дії воєнного стану в України неодноразово продовжено та він діє до цього часу.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
У подальшому, військовослужбовці підрозділів ЗС РФ разом з іншими, підпорядкованими представникам влади РФ та керівництву ЗС РФ, військовими підрозділами, силовими відомствами і збройними формуваннями, діючи на виконання вищевказаного злочинного наказу, після початку повномасштабного військового вторгнення на територію України, яке розпочалося з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів ЗС РФ та інших силових відомств РФ, що, як уже вказано, перейшло у повномасштабне збройне вторгнення на суверенну територію України, констатоване на найвищому юридичному рівні Резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Агресія проти України» A/RES/ES-11/1 від 02.03.2022, а також проміжним рішенням Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй від 16.03.2022, крім інших сухопутних територій та населених пунктів України, в строк до 03.03.2022 зайняли та взяли під свій контроль місто Херсон Херсонської області, тимчасово окупувавши його територію з розташованими там державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та іншими об`єктами.
Після чого, з метою встановлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади на територіях населених пунктів Херсонської області, які тимчасово контролюються (контролювалися) та утримуються (утримувалися) представниками окупаційної влади РФ та ЗС РФ, що підтверджується Переліком територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022 (зі змінами та доповненнями), представниками окупаційної влади РФ та службовими особами ЗС РФ з числа громадян РФ та України, в тому числі місцевого населення Херсонської області, були сформовані незаконні органи влади, в тому числі правоохоронні органи, органи місцевого самоврядування, підрозділи силового блоку, тощо, які виконують (виконували) відповідні функції в інтересах окупаційної влади РФ та ЗС РФ, тим самим вчиняють (вчиняли) діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.
Зокрема, поміж іншого, приблизно у травні 2022 року (більш точної дати під час слідства не встановлено) окупаційною адміністрацією РФ на тимчасово окупованій території міста Херсон Херсонської області створено незаконний правоохоронний орган — «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области», на який покладено виконання аналогічних завдань, що визначені для Державної кримінально-виконавчої служби України, однак які реалізовувалися (реалізовуються) в інтересах окупаційної адміністрації РФ у сфері виконання кримінальних покарань.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі за текстом: Закон), тимчасово окупована РФ територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація РФ територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для РФ жодних територіальних прав.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 1-1 Закону передбачено, що тимчасово окупована РФ територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють фактичний контроль, або в межах яких збройні формування РФ встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації РФ.
За змістом ч. ч. 1-3 ст. 9, ст. 19 Закону, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акту цивільного стану. Особи, винні у порушенні вимог цього Закону, несуть відповідальність, передбачену законом.
У свою чергу ОСОБА_7 , займаючи посаду молодший інспектор відділу охорони державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» Державної кримінально-виконавчої служби України, яка відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально – виконавчу службу України» входить до осіб молодшого начальницького складу та відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально – виконавчу службу України» будучи громадянкою України, яка прийняла присягу на вірність народові України та, серед іншого, зобов`язалася неухильно додержуватись Конституції та законів України, будучи працівником правоохоронного органу відповідного до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання РФ території Херсонської області, зокрема обласного центру – м. Херсона, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади РФ, переслідуючи прямий умисел, передбачаючи суспільно – небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою утворення та функціонування на території Херсонської області та, зокрема, м. Херсона, окупаційною адміністрацією РФ системи органів державної влади РФ, у тому числі правоохоронної, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, перебуваючи на території м. Херсона, будучи обізнаною про факт ведення РФ агресивної війни проти України, порушивши присягу, добровільно, з власної ініціативи, погодилась на зайняття нею посади у незаконно правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території міста Херсон.
Так, ОСОБА_7 , починаючи з червня 2022 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) приблизно до 10.11.2022, тобто до моменту деокупації міста Херсон (після чого, продовжуючи знаходитись у змові з представниками окупаційної адміністрації, вибула разом з останніми на іншу тимчасово окуповану РФ територію України, де по цей час переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності), відповідно до «приказа Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области о назначении сотрудников на должность № 13 от 31.05.2022», зайняла у незаконному правоохоронному органі - «Северная исправительная колония (№ 90) Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области», який був частиною окупаційної адміністрації та знаходився у її підпорядкуванні, створеному на тимчасово окупованій території міста Херсон на базі ДУ «Північна виправна колонія (№ 90)» Державної кримінально - виконавчої служби України, незаконну посаду - «младший инспектор 2 категории отдела охраны учереждения ИК «Северная исправительная колония (№ 90) Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области» (п. 1.50 приказа Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области о назначении сотрудников на должность № 13 от 31.05.2022) та в подальшому, шляхом здійснення діяльності, обумовленої заняттям цієї посади, тобто участі у становленні і забезпеченні функціонування незаконного правоохоронного органу та в загальному системи незаконних органів державної влади РФ на тимчасово окупованій території України, завдаючи своїми діями шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, здійснила таким чином перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану. 
Суд кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_7  за ч.2 ст. 111 КК України, як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану.

ІI. Застосовані судом правові процедури.
Спеціальне судове провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia)
З урахуванням того, що судовий розгляд здійснювався за відсутності обвинуваченої, дотримання процедур, встановлених процесуальним законом для такого розгляду, суд вважає за необхідне мотивувати окремо.
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, надійшов до Херсонського міського суду Херсонської області для розгляду по суті.
Ухвалою суду від 05.07.2023 було призначено підготовче судове засідання.
Судом від призначення обвинувального акту до ухвалення рішення про проведення спеціального судового розгляду за відсутності обвинуваченої та до підготовчого судового засідання, було проведено судові засідання: 24.07.2023, 23.08.2023, 10.10.2023, 24.10.2023, 27.11.2023, 11.12.2023, 18.12.2023, 06.02.2024, 21.02.2024, 03.04.2024, 23.04.2024, 13.05.2024, 19.08.2024.
Про всі зазначені вище судові засідання обвинувачена повідомлялася про судовий розгляд кримінального провадження стосовно неї та мала можливість прибути до суду та скористатись своїм правом на вільний вибір захисника, користуватись своїми правами та подати до суду будь-які клопотання чи заяви. Зазначеною можливістю, наданою судом, обвинувачена ОСОБА_7 не скористалась.
Відповідно до положень ч.5 ст.374 КПК України у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.
З огляду на положення КПК України та Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи, суд зазначає про таке.
АТ «Укрпошта» припинено приймання всіх видів міжнародних поштових відправлень призначенням до рф, а також поштових відправлень до тимчасово окупованої території з 24.02.2022 року .
Відповідно до ч.4 ст.548 КПК України оригінал запиту про міжнародно-правову допомогу надсилається за кордон поштою, то в умовах припинення АТ «Укрпошта» приймання всіх видів поштових відправлень призначенням до рф та поштових відправлень до тимчасово окупованої території, виконати вимоги КПК України та міжнародних договорів щодо вжиття необхідних заходів з метою отримання правової допомоги у кримінальному провадженні на території рф та тимчасово окупованої території немає можливості.
Процедура заочного судового розгляду не є деталізованою процесуальним законом, не має тривалої історії застосування у судовій практиці, а тому суд виходив із загальних засад кримінального провадження. 
До загальних засад кримінального провадження, зокрема, відноситься: законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження доказів.
При цьому зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у ст. 7 КПК України, з урахуванням особливостей, встановлених законом та нормами міжнародного права.
Так, змістом абз. 1 ч. 3 ст. 323 КПК України передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.
Згідно положень ч. 2 ст. 297-1 КПК України вбачається, що серед переліку злочинів, щодо яких може здійснюватися спеціальне досудове розслідування, наявне посилання на ст. 111 КК України, за якою пред`явлено обвинувачення ОСОБА_7 .
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 135 КПК України особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком; здійснення виклику по телефону або телеграмою. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.
У відповідності до положень ч. 8 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної ВР України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою – сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.
Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.
На виконання зазначених положень процесуального закону, повідомлення про виклик обвинуваченої ОСОБА_7 до призначених судових засідань здійснювались шляхом направлення повісток на останню відому адресу проживання, а також було опубліковано у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр» та на сайті Офісу Генерального прокурора. Також, відповідні повідомлення про виклик до суду були завчасно опубліковані на офіційному веб-сайті Херсонського міського суду Херсонської області щодо всіх судових засідань, які призначались у кримінальному провадженні. 
Водночас, не зважаючи на наявні у матеріалах провадження докази відсутності ОСОБА_7 на території України, у органу досудового слідства, прокурора та суду відсутні будь-які відомості щодо адреси можливого проживання або перебування останньої за кордоном для направлення судового повідомлення про виклик в порядку ч. 7 ст. 135 КПК України. 
З огляду на наявні матеріали провадження, суд не вбачає будь-яких інших можливостей, які могли б бути використані для повідомлення обвинуваченої, водночас є мотивовані підстави стверджувати, що обвинувачена була обізнана щодо судового провадження ще на стадії проведення судом підготовчих дій.

ІІІ. Щодо забезпечення права на захист.
Відповідно до ч. 2 ст. 47 КПК України захисник зобов`язаний прибувати для участі у виконанні процесуальних дій за участю обвинуваченого. У разі неможливості прибути в призначений строк захисник зобов`язаний завчасно повідомити про таку неможливість та її причини суд, а у разі, якщо він призначений органом (установою), уповноваженим законом на надання безоплатної правової допомоги, - також і цей орган (установу).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст.49 КПК України суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо відповідно до вимог ст. 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника. У цьому провадженні участь захисника є обов`язковою з огляду на положення ч. 1 ст. 52 КПК України, оскільки висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину.
Разом з цим, стосовно ОСОБА_7 здійснювалось спеціальне досудове розслідування, тому відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 52 КПК України участь захисника у цьому кримінальному провадженні є обов`язковою, але з моменту прийняття відповідного процесуального рішення.
Під час підготовчого судового засідання та проведення подальшого спеціального судового провадження даного кримінального провадження, судом у повному обсязі було забезпечено участь захисника в захисті інтересів обвинуваченої.
З урахуванням зазначеного, ухвалою суду від 13.05.2024 клопотання прокурора про здійснення спеціального судового розгляду було задоволено, оскільки наявними у матеріалах справи доказами належним чином доведено, що обвинувачення ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 62023080030000097 від 21.03.2023 висунуте щодо злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, тобто того, який входить до переліку злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 КПК України. Ухвалою суду від 19.08.2024 був призначений судовий розгляд з вирішенням питань, передбачених ч. 3 ст. 31, 314-316 КПК України.
Разом з цим, за період часу з 05.07.2023 (ухвали про призначення підготовчого судового засідання) та до виходу суду до нарадчої кімнати 14.04.2026, інформація, яка стосувалася всіх призначених судових засідань, своєчасно публікувалася та була доступною через офіційний веб-сайт суду та публікацій у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження. 
Захисник обвинуваченої здійснював захист обвинуваченої: приймав участь у дослідженні доказів під час судового розгляду, виступав у дебатах.
За час судового розгляду обвинувачена могла визначитися з провадженням проти неї, та усвідомлюючи, що у неї виник юридичний обов`язок постати перед судом, однак не змінила свою процесуальну поведінку та продовжила подальше ухилення від виконання своїх процесуальних обов`язків.
У свою чергу суд звертає увагу на те, що всі наведені вжиті заходи вказують на те, що обвинувачена була проінформована належним чином про дати слухання справи, а також дотримані її права на належне представництво у суді.
Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про обізнаність ОСОБА_7 про розпочате кримінальне провадження та її відмову від здійснення свого права постати перед Українським судом за діяння, вчинені на території суверенної України, і захищати себе безпосередньо в суді, що свідчить про наявність у неї наміру ухилитись від кримінальної відповідальності. Ухилення обвинуваченої від правосуддя суд розцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п «g» п.3 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості. Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати, чи були здійснені всі можливі, передбачені законом, заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.
Враховуючи порядок, визначений вимогами КПК України, здійснення спеціального судового провадження, яке проводиться за відсутністю обвинуваченого, суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого, як учасника кримінального провадження, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду. При цьому судом забезпечено застосування до обвинуваченої належної правової процедури в контексті приписів вимог ст.2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом, які вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, а тому поріг вимогливості до доказування у цьому випадку має бути підвищений.
Прокурором долучено у судовому засіданні під час судового розгляду процесуальні документи, складені під час проведення досудового розслідування, на підтвердження законності вчинення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Підсумовуючи, суд констатує, що всі передбачені КПК України умови для проведення судового за спеціальною процедурою «in absentia», судом виконані та дотримані у повному обсязі.

IV. Позиція сторін кримінального провадження.
Прокурор в ході судових дебатів висловив позицію, щодо повної доведеності вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочину. Просив визнати обвинувачену ОСОБА_7 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України та призначити їй покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, на підставі ст.54 КК України позбавити спеціального звання, на підставі ч.1 ст.55 КК України призначити додаткове покарання, обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк відбування покарання рахувати з моменту її фактичного затримання, а додаткового - з моменту відбуття основного покарання. 
Захисник просив суд виправдати його підзахисну, оскільки її винуватість не є доведеною, тому, що з досліджених письмових доказів та показів свідків, не вбачається для цього достатніх підстав.

V. Докази, досліджені судом на підтвердження вини та обставин вчинених кримінальних правопорушень.
Відповідно до ст. ст. 84-85 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.06.2023 (справа №490/2211/23, н/п №1-кс/490/7389/2023), по даному кримінальному провадженню здійснювалося спеціальне досудове розслідування.
Так вина ОСОБА_7 у вчиненні поставленого їй у провину кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, за вказаних вище обставин, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, які узгоджуються між собою і не викликають жодних сумнівів у своїй належності, достовірності та допустимості, а саме:
- протоколом огляду приміщення від 22.03.2023р. з додатком у вигляді карти пам`яті, службового кабінету №16 ДУ "Херсонський слідчий ізолятор" за адресою: м. Херсон, вул. Дружби 4, в ході якого було вилучено документи на ім?я ОСОБА_7 , а саме: посвідчення водія НОМЕР_1 від 29.05.2022 на ім`я ОСОБА_7 з додатком у вигляді талону, який має ідентичну серію на номер посвідчення; свідоцтво НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 про навчання в автошколі; екзаменаційна карта водія на ім`я ОСОБА_7 , з вклеєною фотокарткою; особиста медична книжка 10ЯЯЮ №723761 на ім`я ОСОБА_7 , з прикріпленою до неї медичної карти осіб для визначення спроможності займатись відповідним видом діяльності за станом здоров`я на ім`я ОСОБА_7 ; диплом бакалавра ТА № 30845585 на ім`я ОСОБА_7 , з відповідним додатком; диплом молодшого спеціаліста ХЕ 23827353 на ім`я ОСОБА_7 з відповідним додатком; диплом спеціаліста ТА №33189462 на ім`я ОСОБА_7 з відповідним додатком; атестат про повну загальну середню освіту НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_7 з додатком; свідоцтво про базову середню освіту № 712549 на ім`я ОСОБА_7 з додатком № 567315; лист від 10.11.2017 № Н-870/2/7-17 на ім`я ОСОБА_7 заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби ОСОБА_8 ; а також - «Направление на медицинский осмотр для проведения военно-врачебной экспертизы № 43» яке видано: «младшему сержанту внутренней службы ОСОБА_7 , 1984 года рождения для определения состояния здоровья с целью установления годности к службе в уголовно-исправительной системе на должности: «Младший инспектор 2 категории отдела охраны учреждения ПК Северная исправительная колония № 90». Вказаний документ має відбиток печатки синього кольору з написами: «Для документов, управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» та підпис «начальника отдела кадров Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области, подполковника внутренней службы ОСОБА_9 », а також номер телефону: « НОМЕР_4 » та «Справка № 359 от 05.08.2022» на ім`я ОСОБА_7 , яка має написи «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области. Учреждение ИК «Северная исправительная колония № 90, звание: младший сержант внутренней службы, должность: младший инспектор 2 категории отдела охраны учреждения ИК «Северная исправительная колония №90». ФИО: ОСОБА_10 , приказ: УСИН: от 31.05.2022 № 13-ЛС». Зазначений документ має відбиток печатки синього кольору з зображенням герба рф, який частково находить на фотокартку особи жіночої статі; справка № 269 от 08.07.2022 на ім`я ОСОБА_7 , яка має написи «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области. Учреждение ИК «Северная исправительная колония № 90, звание: младший сержант внутренней службы, должность: младший инспектор 2 категории отдела охраны учреждения ИК «Северная исправительная колония № 90». ФИО: ОСОБА_10 , приказ: УСИН: от 31.05.2022 № 13-ЛС». Зазначений документ має відбиток печатки синього кольору з зображенням герба рф, який частково находить на фотокартку особи жіночої статі; довідка № 28/8-6869 СБЛ від 27.07.2021 на ім`я ОСОБА_7 , які підтверджують працевлаштування у незаконно створений орган «Северная исправительная колония (№ 90) Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области»;
- копією документу, який МЮУ ДУ «Північна виправна колонія №90» виявлено на території колонії після повернення до будівель установи, який містить реквізити: «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» та малюнок з двуголовим орлом, а саме «Приказ №13 от 31.05.22 О назначении сотрудников на должность», яким у свою чергу ОСОБА_7 було призначено на посаду до окупаційного органу;
- копією документу, який МЮУ ДУ «Північна виправна колонія №90» виявлено в адміністративні будівлі установи - «Список по штатному расписанию Учреждения ИК «Северная исправительная колония №90 Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области по состоянию на 27.07.2022», який у розділі «отдел охраны» містить відомості: «младший инспектор 2 категории ОСОБА_10 младший сержант внутренней службы»;
- належним чином завіреними копіями документів, а саме: наказом № 50/ос від 27.04.2021 про призначення ОСОБА_7 на посаду молодшого інспектора відділу охорони державної установи; наказом № 51/ос від 20.04.2021 про присвоєння ОСОБА_7 первинного спеціального звання; наказом № 63/АГ від 15.12.2022 про проведення службового розслідування щодо ОСОБА_7 ; висновком № 311/вс від 24.12.2022 службового розслідування щодо ОСОБА_7 і актом та поясненнями до нього; наказами від 26.12.2022 щодо ОСОБА_7 про накладення та виконання дисциплінарного стягнення.
Показаннями свідків, які суду пояснили наступне:
Свідок ОСОБА_11  дав суду показання про те, що знає обвинувачену особисто з 2021 року, вона прийшла працювати у відділ охорони «Північної виправної колонії №90» молодшим інспектором, в якому він проходив службу інспектором, під час чергувань обвинувачена була в його підпорядкуванні. Після 24.02.2022 установу перевели на казармений режим, приблизно на 2 місяці, потім відпустили додому, до 31.05.2022 установа функціонувала за українським законодавством, а потім перейшла на російське. Приблизно в березні місяці 2022 установу відвідували представники окупаційної влади, з якою ціллю свідку не відомо. 08.05 їх зібрав начальник відділу охорони ОСОБА_12 і повідомив, що начальник колонії ОСОБА_13 06 чи 07 травня сповістив про те, що установа з 01.06 буде переходити в підпорядкування рф. З 01.06 свідком було написано рапорт на звільнення, однак їх перевели на простій і робітники залишалися вдома. В липні 2022 свідок випадково зустрів обвинувачену на вулиці і вона підтвердила, що працює в колонії на тій же посаді при окупаційній владі, а начальником управління призначили Соболева. До червня 2022 на території колонії була лише українська символіка та документообіг проводився українською мовою.
Свідок ОСОБА_14  дала суду показання про те, що станом на 24.02 2022 свідок працювала сторожем центральної прохідної колонії 90. Знає обвинувачену особисто, по роботі, до окупації міста обвинувачена в колонії приблизно рік пропрацювала і лишилась після окупації працювати. Пропуск на територію колонії здійснювався через особисті чиповані картки робітників, а з червня 2022 пропуск почав здійснюватися за однією карткою для всіх. Після окупації свідок лишилась працювати, а з червня 2022 працювали під рф, їх представники почали з березня приїжджати до колонії. Соболев зібрав начальників та заступників відділів і довів до відома, що колонія з червня працює під рф. Наконечна працювала по вересень 2022 року, приходила біля двох разів на тиждень, а потім свідок звільнилась, тому більше обвинувачену не бачила. Заробітна плата видавалась готівкою в рублях, документація велась російською мовою. Через прохідну всі проходили в цивільному одязі, а у форму переодягались на території. Де зараз обвинувачена свідку невідомо. Документів ніяких свідок не бачила. 
Свідок ОСОБА_15  дав суду показання про те, що знає обвинувачену особисто, як колишню підлеглу, вона працювала на посаді молодшого інспектора відділу охорони «Північна виправна колонія №90». Станом на 24.02.2022 він працював в ДУ «Північна виправна колонія №90» старшим інспектором відділу охорони з організації служби озброєння та спецзасобів. До 31.05.2022 установа була підконтрольна українським органам влади, спочатку повномаштабного вторгнення і до кінця березня установа перебувала на казарменому режимі, а потім перейшла на звичайний режим несення служби. На початку травня, начальником установи майором ОСОБА_16 , було оголошено, що установа за українським законодавством працює до 31.05.2022 року і було зазначено, що співробітники, які на той момент працювали в установі, можуть добровільно прийняти рішення – чи звільнитися чи залишитись далі працювати, однак під юрисдикцією рф і з 01.06.2022 свідок прийняв рішення звільнитися. Обвинувачена добровільно виявила бажання залишитися працювати в установі, яке висловила під час усного опитування. Своє волевиявлення, вона свідку повідомляла особисто, в приватних розмовах, мотивуючи скрутним матеріальним становищем, відсутністю житла. Фактів застосування щодо неї примусу свідку невідомо. При випадковій зустрічі в місті з заступником начальника установи ОСОБА_17 , останній повідомив свідку, що ОСОБА_18 залишилась працювати на аналогічній посаді. Пропозицій працювати в іншій установі свідок не отримував. Свідку достеменно невідомо чи залишались в установі засуджені, їх подальше переміщення чи звільнення.

VІ. Оцінка доказів. Мотиви суду щодо висунутого обвинувачення.
При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.
Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява № 39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 у справі «Ірланд проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, ОСОБА_25 , заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Аналізуючи вище перелічені докази в їх сукупності, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.
Під час судового розгляду стороною захисту не ставилось питання щодо визнання будь-яких доказів сторони обвинувачення недопустимими та недостовірними. Будь-яких інших доказів у ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, суду надано не було.
Під час судового розгляду не встановлено жодних фактів, які б свідчили, що обвинувачена діяла під фізичним чи психічним примусом з боку осіб, які представляли іноземну державу – рф.
Дослідивши матеріали кримінального провадження та безпосередньо дослідивши кожний наданий доказ як окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку, суд вважає, що всі письмові докази по справі, які надані суду (стороною обвинувачення), є вагомими для того, щоб визнати обвинувачену винною у пред`явленому їй обвинуваченні, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011.
Судом також встановлено, що дане кримінальне провадження за відсутності обвинуваченої (in absentia) відповідає загальним засадам кримінального провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Судом використані всі передбачені законом можливості для дотримання прав обвинуваченої, зокрема, право на захист, на доступ до правосуддя, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя. Також судом у повному обсязі було забезпечено змагальність процесу.
Разом з цим, при кваліфікації дій обвинуваченої за ч.2 ст. 111 КК України, суд також виходив з наступного.
ОСОБА_7 інкримінована державна зрада, зокрема і у такій її формі як - перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану.
Суб`єктом злочинів, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 111 КК України, може бути лише громадянин України. Відповідно до ст. 111 КК України державна зрада – це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України. Однією з форм державної зради є перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту.
Перехід на бік ворога означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна на той час перебуває у стані війни або збройного конфлікту, та є закінченим злочином з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду України. У конкретних випадках цей злочин може полягати в добровільному зайнятті посади в незаконних органах влади на окупованих територіях, участь у будь-яких воєнізованих ворожих формуваннях, передачі матеріальних ресурсів збройним формуванням агресора або провадження господарської діяльності у взаємодії з ворогом.
Вчиняючи державну зраду, винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, і бажає цього.
Формулювання «на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України» визначає суб`єктивну спрямованість дій винного, однак не є характеристикою суспільно небезпечних наслідків діяння. Факт заподіяння вказаної шкоди не має значення для кваліфікації діяння за ст. 111 КК (постанова Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 11.12.2025 справа №127/7019/24).
Так судом було встановлено, що ОСОБА_7 не була звільненою з посади молодшого інспектору відділу охорони ДУ «Північна виправна колонія (№ 90)» за законодавством України, проте з червня 2022 року приступила до виконання повноважень «младшего инспектора 2 категории отдела охраны учереждения ИК «Северная исправительная колония (№ 90) Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области» на окупованій території України від імені іноземної держави – рф.
Здійснення такої діяльності забезпечувало становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних органів влади рф на окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної установи з метою недопущення контролю української влади на території тимчасово окупованої частини Херсонської області, а отже надання нею допомоги рф в проведенні підривної діяльності проти України.
Відповідна позиція мала місце у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.08.2023 справа №759/4148/17.
Отже, вчинення будь-яких діянь, передбачених ч. 1 ст. 111 КК, заподіює шкоду національній безпеці України і розцінюються як підривна діяльність проти неї.
Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду національній безпеці України. Види підривної діяльності проти України можуть бути різноманітними. Різний вигляд може мати і допомога у проведенні такої діяльності. Вона може надаватися шляхом організації чи виконання конкретного злочину, схилення до державної зради інших осіб, усунення перешкод для вчинення певних діянь тощо.
Поняття підривної діяльності відноситься до прихованих та неявних методів руйнування основ того чи іншого суспільства, таким як підбурювання різних груп населення між собою.
Підривна діяльність - це різновид боротьби, здійснюваної проти України державами, їх спеціальними службами, партіями, закордонними антиукраїнськими організаціями, окремими ворожими елементами, що знаходяться на території України, з метою підриву чи ослаблення конституційного ладу України, нанесення шкоди суверенітету територіальній цілісності і недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.
При цьому підривною слід визнавати будь-яку діяльність, пов`язану зі спробою зміни системи вищих органів державної влади нелегітимним шляхом, з втручанням у міжнародну або внутрішню політику України, зі спробою змінити її територію або знизити обороноздатність, з ужиттям заходів щодо посилення економічної залежності України від інших держав тощо.
Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України полягає в будь-якій допомозі у проведенні підривної діяльності проти інтересів України.
При цій формі не має значення, як діяла особа - за завданням іноземної держави чи з власної ініціативи.
Такий спосіб вчинення державної зради, як надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, сформульовано таким чином, що протиправним визнається не безпосереднє здійснення громадянином України підривної діяльності проти України, а лише надання допомоги іноземній державі, іноземній організації або їх представникам у проведенні підривної діяльності проти України.
Надання допомоги можна витлумачити шляхом з`ясування значення слів, що утворюють цей термінологічний зворот. Так, в українській мові «допомога» - це сприяння, підтримка в чому-небудь, а «надання» - це дія за значенням «надавати», що має такий зміст: 1) дати що-небудь у якійсь кількості або в кілька заходів; 2) давати можливість мати щось, користуватися чимось і т. ін. Ураховуючи етимологію термінологічного звороту «надання допомоги», що за значенням близький до фізичного пособництва, яким визнається сприяння вчиненню злочину іншими співучасниками порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод (ч. 3 ст. 27 КК України).
Таким чином, надання допомоги як складова способу вчинення державної зради полягає в активних діях громадянина України, який сприяє іноземній державі, іноземній організації або їх представникам у проведенні підривної діяльності проти України шляхом надання порад, вказівок, засобів чи знарядь або усуненням перешкод тощо.
Водночас змістом злочинної діяльності громадянина України, який сприяє цим організаціям або їх представникам, є надання допомоги у проведенні ними підривної діяльності проти України. З такого формулювання вбачається, що громадянин України лише сприяє у цьому іноземній державі, іноземній організації або їх представникам, однак сам підривної діяльності може не здійснювати, оскільки її реалізують названі суб`єкти.
Підривна діяльність як одна з форм державної зради у цьому випадку була передбачуваною для обвинуваченої, тому висунуте їй обвинувачення не суперечить вимогам ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вказаний термін застосовний в міжнародному праві, а саме Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09 грудня 1981 року № 36/103, Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про зміцнення міжнародної безпеки від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, обмеження їх незалежності й суверенітету від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), де встановлено, що ні одна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
Суб`єкт злочину спеціальний - ним може бути лише громадянин України.
З суб`єктивної сторони державна зрада характеризується прямим умислом.
Конкретні мотиви і мета не є обов`язковими ознаками державної зради і можуть бути різними.
Склад цього злочину побудований як формальний, тому законодавцем для притягнення до кримінальної відповідальності не передбачено настання певних наслідків у разі вчинення державної зради, оскільки надання іноземній державі, іноземній організації або їхнім представникам допомоги в проведенні підривної діяльності, є закінченим з моменту, коли громадянин України почав надавати конкретну допомогу зазначеним вище суб`єктам у проведенні цієї діяльності.
Таким чином, суд вважає, що вина обвинуваченої ОСОБА_7 в інкримінованому їй злочині, кваліфікація її дій, доведена поза розумним сумнівом у повному обсязі, оскільки доведена належним та достатнім обсягом доказів.

VIІ. Призначення покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також характер, мотиви, обставини вчиненого злочину, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.
Призначаючи обвинуваченій покарання, суд враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення.
Згідно з правовими орієнтирами, визначеними у ст. ст. 50, 65 КК України метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів, іншими особами у тому числі. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам. Призначене покарання має відповідати характеру протиправного діяння, його небезпечності, даним, що всебічно характеризують особу винного, адже така співмірність є критерієм справедливості кримінальної відповідальності.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Враховуючи підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченою злочинів проти основ національної безпеки України, які посягають на захист в першу чергу життєво важливих інтересів суспільства та держави, на її суверенітет, територіальну цілісність, недоторканість та обороноздатність, а також на суспільні відносини, які забезпечують саме існування України як суверенної, незалежної, демократичної і правової держави, суд дійшов висновку, що конкретні обставини кримінального провадження та наведені вище дані про особу обвинуваченої, дають підстави для призначення ОСОБА_7 за ч.2 ст.111 КК України, покарання у верхніх межах санкції зазначеної статті, обмежень для призначення якого з огляду на вимоги ст. 63 КК України згідно матеріалів кримінального провадження не вбачається, що відповідатиме завданням та цілям кримінального покарання, та сприятиме виправленню обвинуваченої та буде достатнім для попередження вчинення нею нових злочинів. 
Також при вирішенні питання щодо міри покарання суд враховує наступне.
Засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин особа, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу (ст. 54 КК України).
Таким чином підставами для призначення покарання у виді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є 1) наявність у особи такого звання, рангу, чину чи кваліфікаційного класу; 2) вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Кримінальний закон не передбачає необхідності використання повноважень, які має (мала) особа через наявність у неї військового чи спеціального звання, рангу, чину чи кваліфікаційного класу у ході вчинення злочину, за який вона притягується до кримінальної відповідальності. Можливість призначення вказаного покарання не залежить від того який саме тяжкий чи особливо тяжкий злочин було вчинено. Суд може призначити покарання у виді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу у тих випадках, коли вважатиме неможливим його збереження із вчиненням тяжкого або особливо тяжкого злочину особою. Тобто це покарання може бути призначене судом як у випадках, коли вчинений злочин був пов`язаний із використанням повноважень, якими наділяється особа у зв`язку із наявністю у неї відповідного звання, рангу, чину чи кваліфікаційного класу, так і тоді, коли такий зв`язок відсутній.
Враховуючи викладене, з огляду на ту обставину, що ОСОБА_7 має звання молодшого сержанта внутрішньої служби, враховуючи характер вчиненого, підлягає позбавленню останнього, що відповідатиме загальній меті призначеного судом покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.
З врахуванням того, що обвинувачена ОСОБА_7 вчинила злочин проти національної безпеки України, перебуваючи на посаді молодшого інспектору відділу охорони ДУ «Північна виправна колонія (№ 90)» , порушуючи свою присягу, то необхідно застосувати, на підставі ст. 55 КК України, позбавлення права займати посади в правоохоронних органах. 
Відповідно до ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Санкцією частини 2 статті 111 КК України передбачено застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна.

VIІІ. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Потерпілі відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Шкода відсутня.
Викривачі у кримінальному провадженні відсутні.
Процесуальні витрати відсутні.
Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. При цьому майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується; гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено – переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (п. п. 3, 4 ч. 9 ст. 100 КПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
За відсутності заборон визначених зазначеною нормою, з огляду на те, що арешти майна, було застосовано лише з метою збереження речових доказів, суд вважає за можливе скасувати раніше обрані заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арештів майна.
Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, судом встановлено наступне. Так, під час спеціального судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 перебуває на тимчасово окупованій території України. Відповідно, до останньої можливо застосування спеціальних положень КПК в частині обрання запобіжного заходу без особи, в порядку ч. 6 ст. 193 КПК.
У зв`язку з наявністю повітряних загроз, з метою забезпечення безпеки учасників кримінального провадження, відвідувачів та співробітників суду, а також з урахуванням великого обсягу вироку, що потребує значного часу для проголошення, суд вважає за необхідне застосувати п. 15 ст. 615 КПК України, та обмежитись проголошенням резолютивної частини вироку з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту в день його проголошення.
Керуючись ст. ст. 100, 124, 297-1, 323, 369-371, 373, 374, 376, 615 КПК України, суд, - 
у х в а л и в:
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.111 КК України та призначити їй покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
На підставі ст. 54 КК України позбавити  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , спеціального звання молодший сержант внутрішньої служби.
На підставі ст. 55 КК України призначити  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 (три) роки.
Строк відбування призначеного  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  покарання рахувати з моменту затримання в порядку приведення даного вироку до виконання.
Строк додаткового покарання призначеного  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту відбуття основного покарання.
Обрати  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 07.04.2023 року на майно , яке було вилучене 22.03.2023р. в ході огляду приміщення службового кабінету №16 ДУ "Херсонський слідчий ізолятор" за адресою: м. Херсон, вул. Дружби 4, а саме: посвідчення водія НОМЕР_1 від 29.05.2022 на ім`я ОСОБА_7 з додатком у вигляді талону, який має ідентичну серію на номер посвідчення; свідоцтво НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 про навчання в автошколі; екзаменаційна карта водія на ім`я ОСОБА_7 , з вклеєною фотокарткою; особиста медична книжка 10ЯЯЮ №723761 на ім`я ОСОБА_7 , з прикріпленою до неї медичної карти осіб для визначення спроможності займатись відповідним видом діяльності за станом здоров`я на ім`я ОСОБА_7 ; диплом бакалавра ТА № 30845585 на ім`я ОСОБА_7 , з відповідним додатком; диплом молодшого спеціаліста ХЕ 23827353 на ім`я ОСОБА_7 з відповідним додатком; диплом спеціаліста ТА №33189462 на ім`я ОСОБА_7 з відповідним додатком; атестат про повну загальну середню освіту НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_7 з додатком; свідоцтво про базову середню освіту № 712549 на ім`я ОСОБА_7 з додатком № 567315; лист від 10.11.2017 № Н-870/2/7-17 на ім`я ОСОБА_7 заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби ОСОБА_8 ; а також - «Направление на медицинский осмотр для проведения военно-врачебной экспертизы № 43» яке видано: «младшему сержанту внутренней службы ОСОБА_7 , 1984 года рождения для определения состояния здоровья с целью установления годности к службе в уголовно-исправительной системе на должности: «Младший инспектор 2 категории отдела охраны учреждения ПК Северная исправительная колония № 90». Вказаний документ має відбиток печатки синього кольору з написами: «Для документов, управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» та підпис «начальника отдела кадров Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области, подполковника внутренней службы ОСОБА_9 », а також номер телефону: « НОМЕР_4 » та «Справка № 359 от 05.08.2022» на ім`я ОСОБА_7 , яка має написи «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области. Учреждение ИК «Северная исправительная колония № 90, звание: младший сержант внутренней службы, должность: младший инспектор 2 категории отдела охраны учреждения ИК «Северная исправительная колония №90». ФИО: ОСОБА_10 , приказ: УСИН: от 31.05.2022 № 13-ЛС». Зазначений документ має відбиток печатки синього кольору з зображенням герба рф, який частково находить на фотокартку особи жіночої статі; справка № 269 от 08.07.2022 на ім`я ОСОБА_7 , яка має написи «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области. Учреждение ИК «Северная исправительная колония № 90, звание: младший сержант внутренней службы, должность: младший инспектор 2 категории отдела охраны учреждения ИК «Северная исправительная колония № 90». ФИО: ОСОБА_10 , приказ: УСИН: от 31.05.2022 № 13-ЛС». Зазначений документ має відбиток печатки синього кольору з зображенням герба рф, який частково находить на фотокартку особи жіночої статі; довідка № 28/8-6869 СБЛ від 27.07.2021 на ім`я ОСОБА_7 - скасувати.
Речові докази: 
- майно , яке було вилучене 22.03.2023р. в ході огляду приміщення службового кабінету №16 ДУ "Херсонський слідчий ізолятор" за адресою: м. Херсон, вул. Дружби 4, а саме: посвідчення водія НОМЕР_1 від 29.05.2022 на ім`я ОСОБА_7 з додатком у вигляді талону, який має ідентичну серію на номер посвідчення; свідоцтво НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 про навчання в автошколі; екзаменаційна карта водія на ім`я ОСОБА_7 , з вклеєною фотокарткою; особиста медична книжка 10ЯЯЮ №723761 на ім`я ОСОБА_7 , з прикріпленою до неї медичної карти осіб для визначення спроможності займатись відповідним видом діяльності за станом здоров`я на ім`я ОСОБА_7 ; диплом бакалавра ТА № 30845585 на ім`я ОСОБА_7 , з відповідним додатком; диплом молодшого спеціаліста ХЕ 23827353 на ім`я ОСОБА_7 з відповідним додатком; диплом спеціаліста ТА №33189462 на ім`я ОСОБА_7 з відповідним додатком; атестат про повну загальну середню освіту НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_7 з додатком; свідоцтво про базову середню освіту № 712549 на ім`я ОСОБА_7 з додатком № 567315; лист від 10.11.2017 № Н-870/2/7-17 на ім`я ОСОБА_7 заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби ОСОБА_8 ; а також - «Направление на медицинский осмотр для проведения военно-врачебной экспертизы № 43» яке видано: «младшему сержанту внутренней службы ОСОБА_7 , 1984 года рождения для определения состояния здоровья с целью установления годности к службе в уголовно-исправительной системе на должности: «Младший инспектор 2 категории отдела охраны учреждения ПК Северная исправительная колония № 90». Вказаний документ має відбиток печатки синього кольору з написами: «Для документов, управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» та підпис «начальника отдела кадров Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области, подполковника внутренней службы ОСОБА_9 », а також номер телефону: « НОМЕР_4 » та «Справка № 359 от 05.08.2022» на ім`я ОСОБА_7 , яка має написи «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области. Учреждение ИК «Северная исправительная колония № 90, звание: младший сержант внутренней службы, должность: младший инспектор 2 категории отдела охраны учреждения ИК «Северная исправительная колония №90». ФИО: ОСОБА_10 , приказ: УСИН: от 31.05.2022 № 13-ЛС». Зазначений документ має відбиток печатки синього кольору з зображенням герба рф, який частково находить на фотокартку особи жіночої статі; справка № 269 от 08.07.2022 на ім`я ОСОБА_7 , яка має написи «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области. Учреждение ИК «Северная исправительная колония № 90, звание: младший сержант внутренней службы, должность: младший инспектор 2 категории отдела охраны учреждения ИК «Северная исправительная колония № 90». ФИО: ОСОБА_10 , приказ: УСИН: от 31.05.2022 № 13-ЛС». Зазначений документ має відбиток печатки синього кольору з зображенням герба рф, який частково находить на фотокартку особи жіночої статі; довідка № 28/8-6869 СБЛ від 27.07.2021 на ім`я ОСОБА_7 ;
- копію документу на 29 аркушах, що має назву: «Приказ №13 от 31.05.22 О назначении сотрудников на должность»;
- копією документу 13 аркушах,, який має друкований напис: «СПИСОК ПО ШТАТНОМУ РАСПИСАНИЮ Учреждения ИК «Северная исправительная колония №90» Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области по состоянию на 27.07.2022» - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.
На вирок може бути подана апеляційна скарга протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення до Херсонського апеляційного суду через Херсонський міський суд Херсонської області з урахуванням обмежень.
Якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 КПК України, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції, з дотриманням правил, передбачених ст. 399 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинувачена та захисник мають право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень.
Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та захиснику обвинуваченої, а інформацію про вирок опублікувати в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті суду відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Головуючий суддя	ОСОБА_1  	

Судді ОСОБА_2 

ОСОБА_3