ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 641/6552/24
провадження № 22-ц/818/1808/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Комунальне некомерційне підприємство «Міська поліклініка №19» Харківської міської ради, Національна служба здоров`я України,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2025 року в складі судді Боговського Д.Є.

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №19» Харківської міської ради, Національної служби здоров`я України про зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що він є православним християнином та прихожанином Свято- ОСОБА_3 , успішно закінчив Харківську духовну семінарію. Його релігійні переконання не дозволяють йому отримувати, використовувати ідентифікаційні, унікальні та універсальні номери, які підміняють прізвище, ім`я, по-батькові. 
За рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2004 року у справі № 2-1493/9-2004 та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2004 року у справі № 22-а-1699/2004 року він відмовився від прийняття РНОКПП. 
З 01.07.2004 він здійснює фінансові операції без використанням цифрової ідентифікації, а також не застосовує ідентифікаційного номера у всіх сферах життя. 
06.05.2024 він звернувся до Комунальне некомерційне підприємство «Міська поліклініка № 19» Харківської міської ради згідно Закону України «Про звернення громадян» з заявою для отримання медичних послуг, зокрема укладення декларації про обрання лікаря із альтернативною формою обліку за прізвищем, ім`ям та по-батькові, серією та номером паспорта без використання РНОКПП та номеру телефону та ін. Відповідь він отримав та із нею не погодився.
Зазначив, що проведений аналіз відповіді дає можливість розуміти, що між ним та КНП «Міська поліклініка № 19» ХМР виникає спір, оскільки він є віруючою людина, хоче жити і виконувати свої громадянські обов`язки згідно з релігійними переконаннями. Ідентифікаційний номер кожної окремої людини являється анонімною особистою інформацією, а при пред`явленні її за вимогою в будь-якій установі анонімність втрачається. Технічне використання реєстраційного номера дозволяє збирати інформацію про конкретні дії людини, що заборонено законодавством про збір і використання інформації про особисте життя громадян. Для повної ідентифікації людини достатньо використовувати персональні паспортні дані.
Посилався на те, що законодавець, встановлюючи порядок податкового обліку в Україні дійшов висновку, що облік осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться за прізвищем, ім`ям, по-батькові і серією та номер діючого паспорта. Облік фізичних осіб-платників податків, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру з прізвищем, ім`ям, по-батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків.
Тобто, законодавець в особі єдиного законодавчого органу України – Верховної ради України та численна судова практика по скасуванню ідентифікаційних номерів (РНОКПП) підтверджують той факт, що присвоєння фізичній особі унікальних номерів порушує її права на свободу світогляду та віросповідання. Особам, які за релігійними переконанням відмовились від (РНОКПП) надається альтернатива щодо форм обліку, шляхом запровадження Державного реєстру за прізвищем, ім`ям, по батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки. 
Використанням індивідуальних номерів платників податків є втручанням держави у реалізацію права на свободу світогляду та віросповідання фізичній особі. При таких обставинах людина втрачає Богом даровану свободу. Експерти провідних навчальних закладів дійшли висновку, що присвоєння унікальних номерів громадянам та обробка персональних даних в електронному вигляді звужує обсяг прав та порушує їх фундаментальне право на свободу світогляду та віросповідання. Ці модерні аналізи проблемного питання кодування громадян у сучасних умовах розвитку суспільства через призму дотримання їх релігійних прав та свобод мають вагоме значення для вирішення цього спору. 
Відсутність реєстраційного номера не може впливати на набуття цивільних прав та обов`язків громадянином України. Центральна база даних електронної системи охорони здоров`я не може гарантувати абсолютної захищеності збереженої в ній інформації від випадкових помилок, збоїв, вірусів, несанкціонованого доступу, зловмисного використання, випадкового її викривлення або видалення, не говорячи вже про енергетичні аварії, електромагніті бурі й навмисні відключення електроенергії з метою створення ситуації «керованого хаосу». 
Зазначив, що він не відмовляється від обробки персональних даних, але відмовляється від присвоєння йому унікального номера та має право на альтернативний спосіб обліку за прізвищем, ім`ям, по-батькові, та серією, номером паспорта. Зміна унікального облікового номера на прізвище, ім`я, по-батькові, серії та номер паспорта технічно можливо. До компетенції Національної служби здоров`я України відносяться всі питання, пов`язані з веденням Реєстру пацієнтів в електронній системі охорони здоров`я, в тому числі реєстрація пацієнта та внесення в реєстр його даних.
Посилався на те, що при виборі сімейного лікаря, йому, як пацієнту, буде присвоєно номер, який відображатиметься у номері декларації, що суперечить його релігійним переконанням та порушує його конституційне право на свободу світогляду.
Просив зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Міська поліклініка № 19» Харківської міської ради укласти із ОСОБА_1 . Декларацію про обрання лікаря з надання первинної медичної допомоги без присвоєння цифрового коду, за прізвищем, ім`ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта, не вносити особисті дані ОСОБА_1 до Реєстру пацієнтів в електронної системі охорони здоров`я, застосувати для обробки персональних даних ОСОБА_1 альтернативну (не електронну) форму ведення обліку; зобов`язати Національну службу здоров`я України не вносити особисті дані ОСОБА_1 до Реєстру пацієнтів в електронної системі охорони здоров`я та застосувати для обробки персональних даних ОСОБА_1 альтернативну (не електронну) форму ведення обліку.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 – залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він категорично заперечує проти його ідентифікації за номером, присвоєння йому числових ідентифікаторів, бажає вільно розвиватися, за відсутності втручання в його особисте і сімейне життя, вільно сповідувати обрану ним релігію та вести релігійну діяльність. Однією з умов реалізації його прав є небажання і неприпустимість користуватися будь-якими цифровими, штрихкодовими, QR-кодовими, біометричними ідентифікаторами. Тому, він заперечує проти присвоєння йому цифрового ідентифікатора, який відображається в номері декларації про вибір лікаря та внесення його персональних даних до електронної системи. Номер декларації – це унікальний набір цифр, за допомогою якого ідентифікують пацієнта в електронній системі охорони здоров`я. Твердження відповідача, що номер декларації ідентифікує декларацію, а не особу, не відповідає дійсності, оскільки те, що номер присвоюється декларації не виключає той факт, що за цим номером відбувається ідентифікація саме пацієнта. Тобто, за номером декларації відповідач ідентифікує саме його, як отримувача медичних послуг. Саме йому будуть надаватися медичні послуги на підставі декларації з відповідним номером. Присвоєння особі цифрового ідентифікатора, внесення його персональних даних в електронну систему охорони здоров`я є обов`язковою умовою для надання їй медичних послуг. Якщо для особи вказане є неприйнятним в силу її світогляду, медична допомога особі не надається. Очевидно, що облік позивача без застосування цифрового ідентифікатора та не внесення його персональних даних до електронного реєстру жодним чином не створює загрози для основ конституційного устрою, моральності, прав та свобод інших людей. Тоді як примушування позивача до присвоєння йому цифрового ідентифікатора, внесення його персональних даних до електронної системи та їх обробки є по суті примушуванням до відмови від його світогляду, що спричиняє шкоду його приватному життю та становить втручання держави, яке не є необхідним у демократичному суспільстві, воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

05.01.2026 електронною поштою Комунальне некомерційне підприємство «Міська поліклініка №19» Харківської міської ради до суду апеляційної інстанції подало заяву, в якій вважало рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Київського районного суду м. Харкові від 17 лютого 2004 року зобов`язано ДПІ Київського району м. Харкова виконати у відношенні ОСОБА_1 вимоги ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про державний реєстр фізичних осіб – платників податків та інших обов`язкових платежів» зі змінами внесеними від 16.07.1999 року, застосувати у відношенні ОСОБА_1 раніше встановлену форму обліку з відміткою в паспорті наявність у нього права здійснювати платежі без ідентифікаційного коду. Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про державний реєстр фізичних осіб- платників податків та інших обов`язкових платежів» анульовано інформацію про ОСОБА_1 . 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2004 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2004 року залишено без змін. 
06.05.2024 ОСОБА_1 до головного лікаря КНП «Міська поліклініка №19» ХМР подано заяву в порядку Закону України «Про звернення громадян» щодо отримання медичних послуг.
Згідно листа від 23.05.2024 за № 01-145 КНП «Міська поліклініка № 19» ХМР позивачу ОСОБА_1 роз`яснені умови укладання декларації з сімейним лікарем.

Згідно із частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. 
Відповідно до частини першої статті 35-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» первинна медична допомога - це медична допомога, що передбачає надання консультації, проведення діагностики та лікування найбільш поширених хвороб, травм, отруєнь, патологічних, фізіологічних (під час вагітності) станів, здійснення профілактичних заходів; направлення відповідно до медичних показань пацієнта, який не потребує екстреної медичної допомоги, для надання йому спеціалізованої медичної допомоги; надання невідкладної медичної допомоги у разі розладу фізичного чи психічного здоров`я пацієнта, який не потребує екстреної, спеціалізованої медичної допомоги. 
Відповідно до частини п`ятої статті 35-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» первинна медична допомога надається безоплатно в закладах охорони здоров`я та фізичними особами - підприємцями, які одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, з якими головний розпорядник бюджетних коштів уклав договір про медичне обслуговування населення. 
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» від 19.10.2017 № 2168-VIII пацієнт (його законний представник) реалізує своє право на вибір лікаря шляхом подання надавачу медичних послуг декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу.
Надавачам медичних послуг забороняється відмовляти у прийнятті декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, та веденні пацієнта, зокрема, на підставі наявності у пацієнта хронічного захворювання, його віку, статі, соціального статусу, матеріального становища, зареєстрованого місця проживання тощо, крім випадків, передбачених законодавством. 
Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» від 19.10.2017 № 2168-VIII форма декларації та порядок вибору лікаря, який надає первинну медичну допомогу, затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Процедуру вибору лікаря, який надає первинну медичну допомогу (далі - ПМД), пацієнтом (його законним представником) регулює Порядок вибору лікаря, який надає первинну медичну допомогу, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.03.2018 № 503, (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 січня 2023 № 16), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2023 за № 326/39382 (далі – Порядок). Цей Порядок є обов`язковим для виконання надавачами медичних послуг, які надають медичні послуги, пов`язані з ПМД за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення (далі - надавач первинної медичної допомоги), та пацієнтами (їх законними представниками) при поданні декларації про вибір лікаря, який надає ПМД, таким надавачам первинної медичної допомоги.
Відповідно до частини третьої розділу І Порядку декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (далі – Декларація), - документ, що підтверджує реалізацію права пацієнта (його законного представника) на вибір лікаря, який надає ПМД, за умови його подання у встановленому цим нормативно-правовим актом порядку. 
Частиною третьою розділу ІІІ Порядку визначено порядок подання Декларації: 
1) пацієнт (його законний представник) надає уповноваженій особі або безпосередньо обраному лікарю, який надає ПМД: документ, що засвідчує реєстрацію пацієнта в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків за наявності (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття РНОКПП та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), та один з таких документів, що посвідчують особу: паспорт громадянина України; тимчасове посвідчення громадянина України; свідоцтво про народження (для осіб, які не досягли 14-річного віку) або документ, що підтверджує факт народження, виданий компетентними органами іноземної держави, легалізований у встановленому законодавством порядку; посвідка на постійне проживання в Україні; посвідчення біженця; посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; 
2) законний представник пацієнта додатково подає документи, що посвідчують його особу та повноваження законного представника відповідно до законодавства України; 
3) на підставі документів та інформації, наданих пацієнтом (його законним представником), уповноважена особа або лікар, який надає ПМД, здійснює пошук запису про пацієнта в Реєстрі пацієнтів центральної бази даних системи. У разі відсутності запису про такого пацієнта надавачем первинної медичної допомоги забезпечується його невідкладна реєстрація відповідно до Порядку ведення Реєстру пацієнтів в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30 листопада 2020 року № 2755, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2021 року за № 44/35666; 

4) у разі наявності запису про такого пацієнта в Реєстрі пацієнтів центральної бази даних системи уповноважена особа або лікар, який надає ПМД, вносить інформацію про Декларацію до Реєстру декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, центральної бази даних системи відповідно до Порядку ведення Реєстру декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 січня 2023 року № 16, та роздруковує Декларацію, заповнену за формою, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 березня 2018 року № 503, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 21 березня 2018 року за № 347/31799 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 січня 2023 року № 16). Пацієнт (його законний представник) перевіряє інформацію, що міститься в Декларації, та у разі виявлення помилок повідомляє про це особу, яка створювала запит на реєстрацію, для внесення необхідних змін до відповідних реєстрів системи, створення нового запиту на реєстрацію із виправленими помилками та формування нової Декларації. Особа, яка створювала запит на реєстрацію, повідомляє пацієнта (його законного представника) про його права відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» та про мету збирання та обробки його персональних даних, зазначених у Декларації;
5) Декларація вважається поданою з дотриманням зазначених умов у такій послідовності:
проставлення підпису пацієнтом (його законним представником) на двох примірниках роздрукованої Декларації, яким підтверджується правильність наданої ним інформації, зазначеної в Декларації, а також надання згоди на доступ до відомостей про нього, що містяться в системі, обраному лікарю, який надає ПМД, а також іншим лікарям за його направленням у межах, необхідних для надання медичних послуг такими лікарями; завершення процедури внесення інформації про Декларацію до Реєстру декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, центральної бази даних системи відповідно до Порядку ведення Реєстру декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого Міністерства охорони здоров`я України від 04 січня 2023 року № 16; 
6) один примірник Декларації залишається у пацієнта (його законного представника), інший - у надавача первинної медичної допомоги, який має зберігатися протягом трьох років з дня припинення дії такої Декларації. 
Надавачам первинної медичної допомоги забороняється відмовляти у прийнятті Декларації, в тому числі на підставі наявності у пацієнта хронічного захворювання, його віку, статі, соціального статусу, раси, кольору шкіри, етнічного походження, політичних, релігійних та інших переконань, матеріального становища, сімейного стану, місця проживання/перебування, мовних та інших ознак, крім випадків досягнення оптимального обсягу практики ПМД для відповідного лікаря, який надає ПМД, визначеного Порядком надання ПМД.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» електронна система охорони здоров`я – інформаційно-комунікаційна система, що забезпечує автоматизацію ведення обліку медичних послуг та управління інформацією про охорону здоров`я, у тому числі медичною інформацією, шляхом створення, розміщення, оприлюднення та обміну інформацією, даними і документами в електронному вигляді, до складу якої входять центральна база даних та електронні медичні інформаційні системи, між якими забезпечено автоматичний обмін інформацією, даними та документами через відкритий програмний інтерфейс (API). Відповідно до частини першої статті 24-2 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» Порядок функціонування електронної системи охорони здоров`я затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням вимог законодавства України щодо захисту персональних даних. Захист інформації в електронній системі охорони здоров`я здійснюється у встановленому законодавством порядку. Метою функціонування електронної системи охорони здоров`я є забезпечення виконання завдань та функцій у сфері охорони здоров`я, визначених відповідно до закону.
Порядок функціонування електронної системи охорони здоров`я та її компонентів, реєстрації користувачів, внесення та обміну інформацією і документами в електронній системі охорони здоров`я відповідно до Закону України “Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення” затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 411 (далі – Порядок № 411). 
Відповідно до пункту 7 Порядку № 411 завданням електронної системи охорони здоров`я є забезпечення створення можливостей використання пацієнтами електронних сервісів для реалізації їх прав, зокрема за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення (далі - програма медичних гарантій), автоматизація ведення обліку медичних послуг і управління медичною інформацією (зокрема про обов`язкові медичні огляди, які проводяться відповідно до законодавства), запровадження електронного документообігу у сфері медичного обслуговування населення, забезпечення даними, необхідними для розроблення програми медичних гарантій, управління охороною здоров`я та формування статистичної інформації у сфері охорони здоров`я. 
Відповідно до абзацу першого пункту 23 Порядку № 411 персональні дані у центральній базі даних можуть оброблятися у цілях охорони здоров`я, встановлення медичного діагнозу, забезпечення лікування або надання медичних послуг, функціонування електронної системи охорони здоров`я. Персональні дані, що стосуються здоров`я, можуть оброблятися за умови, що вони обробляються медичним працівником або іншою особою закладу охорони здоров`я чи фізичною особою - підприємцем, яка одержала ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, та її працівниками, на яких покладено обов`язки щодо забезпечення захисту персональних даних та поширюється дія законодавства про лікарську таємницю, працівниками НСЗУ, на яких покладено обов`язки щодо забезпечення захисту персональних даних. 
Особливості ведення Реєстру пацієнтів (далі - Реєстр) в електронній системі охорони здоров`я (далі - система), перелік відомостей, що вносяться до Реєстру, та права доступу до них визначаються Порядком ведення Реєстру пацієнтів в електронній системі охорони здоров`я, затвердженим Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30.11.2020 № 2755, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2021 за № 44/35666. Цей Порядок є обов`язковим для закладів охорони здоров`я та фізичних осіб-підприємців, які отримали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики (далі - суб`єкт господарювання). 
Відповідно до пункту 5 Порядку ведення Реєстру пацієнтів, Реєстр ведеться в центральній базі даних системи та формується з відомостей про пацієнта, що внесені до системи відповідно до законодавства та є інформацією з обмеженим доступом. Захист інформації в Реєстрі здійснюється відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах».
Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. 

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована чи може бути конкретно ідентифікована.
Згідно з частиною шостою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17 (провадження № 11-460заі18) зроблено висновок про те, що встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.
Реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно зі статтею 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що при виборі сімейного лікаря, йому, як пацієнту, буде присвоєно номер, який відображатиметься у номері декларації, що суперечить його релігійним переконанням та порушує його конституційне право на свободу світогляду.
Зазначив, що він не відмовляється від обробки персональних даних, але відмовляється від присвоєння йому унікального номера та має право на альтернативний спосіб обліку за прізвищем, ім`ям, по-батькові, та серією, номером паспорта.
Реалізація права ОСОБА_1 зумовлена його релігійними переконаннями та пов`язана з неприпустимістю користуватися будь-якими числовими, буквено-цифровими, штрих-кодовими, QR-кодовими, біометричними ідентифікаторами, і зазначене не заборонено та не обмежене законом, а тому людина в межах реалізації своїх гарантованих прав може відмовитися від присвоєння їй чисел та використання їх. 
Установлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства (зокрема, релігійною спільнотою). Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 звернувся до головного лікаря КНП «Міська поліклініка №19» ХМР подано заяву в порядку Закону України «Про звернення громадян» щодо отримання медичних послуг.
Згідно листа від 23.05.2024 за № 01-145 КНП «Міська поліклініка № 19» ХМР Полуянову В.П. роз`яснені умови укладання декларації з сімейним лікарем.
При цьому матеріали справи не містять доказів надання позивачем документів, необхідних для укладення Декларації згідно роз`яснень, наданих у відповіді КНП «Міська поліклініка № 19» ХМР № 01-145 від 23.05.2024, укладення ОСОБА_1 декларації про обрання лікаря та відповідно присвоєння номеру такої декларації, внесення особистих даних позивача до Реєстру пацієнтів в електронній системі охорони здоров`я.
Доказів того, що відповідачами було відмовлено ОСОБА_1 у реалізації останнім своїх прав, матеріали справи не містять і до суду їх не надано.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 заявлені вимоги на майбутнє, які не можуть бути задоволені, оскільки захисту підлягає тільки порушене право.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , – залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна