КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/18195/23 Головуючий у І інстанції Маркєлова В.М.
Провадження №22-ц/824/897/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

28 січня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А.,
за участі секретаря Гаврилко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кондратова Миколи Івановича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 в інтересах, якого діє законний представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницька РДА у м. Києві про надання згоди на продаж належної неповнолітньому на праві власності частки квартири в спільній частковій власності за адресою: кв. АДРЕСА_1 у спільній частковій власності зі збереженням за неповнолітнім права на житло, та надання згоди на укладення договору купівлі-продажу1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: кв. АДРЕСА_2 на ім`я неповнолітнього ОСОБА_1 без згоди батька - ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 , як законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого послалась на наступні обставини. 
27.02.2009 між відповідачем та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. У шлюбі - ІНФОРМАЦІЯ_1 народився їх син - ОСОБА_1 . 
12 липня 2012 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.
Після розірвання шлюбу син ОСОБА_1 залишився проживати рахом із матір'ю.
Позивач є співвласником 3-кімнатної квартири  АДРЕСА_3 , в якій йому на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири. 
Така ж саме частка належить і його законному представнику - його матері - ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 12.06.2014.
Інша 1\2 частка в зазначеній квартирі згідно цього ж Свідоцтва належить відповідно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (по 1/4 частки кожному).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг 14-річного віку та відповідно набув неповну дієздатність.
З метою покращити свої житлові умови проживання позивач вирішив продати належну йому 1/4 частку у праві власності на зазначену вище квартиру і за рахунок виручених коштів придбати на частину іншої квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , власником якої є ОСОБА_6 . 
Вважає, що результатом таких правочинів стане збільшення частки неповнолітнього позивача у праві на житло, що відповідає інтересам неповнолітнього.
Майбутнє житло неповнолітнього є придатним для експлуатації, з усіма належними умовами для проживання, що підтверджується і відповідним Висновком органу опіки та піклування, копія якого додається.
Однак, відповідач невмотивовано відмовляє у наданні згоди на продаж належної позивачу частки квартири та придбанні вказаної 1/2 частки зазначеної вище квартири, використовуючи свої права як батька неповнолітньої дитини на шкоду правам та інтересам дитини.
Орган опіки та піклування Дарницького району міста Києва відмовив в наданні законному представнику  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 дозволу на продаж належної на той час ще малолітньому сину вказаної 1/4 частки в квартирі АДРЕСА_3 з посиланням саме на те, що немає дозволу та згоди на це відповідача як іншого з батьків. 
Посилаючись на вказані обставини та положення ст. 177 СК України,  ОСОБА_2 як законний представник неповнолітнього позивача ОСОБА_1 просила суд:надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згоду на продаж належної йому на праві власності 1/4 частки в спільній частковій власності, а саме - у квартирі АДРЕСА_1 , - із збереженням за неповнолітнім ОСОБА_1 права на житло та надати йому згоду укласти як покупцем договір купівлі-продажу частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на ім?я неповнолітнього ОСОБА_1 - без згоди батька - ОСОБА_3 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся представник - адвокат Кондратов М.І., який, посилаючись на неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. 
В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, не врахував правові висновки Верховного Суду, порушив права дитини, гарантовані Конвенцією про права дитини, якими встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, законодавчими чи адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Скаржник звертає увагу на те, що суд першої інстанції, не досліджуючи обставини справи, фактично поставив в основу рішення відзив відповідача на позовну заяву. Поряд із цим, судом не враховано, що обставини, на які відповідач посилався в своїх запереченнях, зокрема щодо: стану однієї чи іншої квартири, щодо яких стоїть питання продажу чи придбання, рік побудови будинків, обставини наявності поблизу інфраструктури, відсутність укриття тощо, не підтверджені належними доказами.
Судом не було надано належної оцінки поясненням самого позивача, показанням свідка, а також письмовим доказам по справі, зокрема нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_6 , яка також повідомила суд письмово та підтвердила обставини продажу нею належної їй квартири позивачу, а також договору про наміри укладання договору купівлі-продажу квартири.
Скаржник вважає безпідставними висновки суду про те, що позивач в силу свого юного віку не може оцінити всі плюси і мінуси правочинів, дозволити укласти які він просить суд без згоди батька. 
Вважає також, що суд першої інстанції помилково не врахував, що предметом позову є питання лише згоди одного з батьків дитини на укладення правочинів щодо нерухомого майна, що є лише передумовою дозволу органу опіки та піклування на продаж належного позивачу житла та не підмінює його.
Безпідставним вважає також висновок суду про те, що продаж частки позивача нібито є бажанням не самого неповнолітнього ОСОБА_1 , а його матері, оскільки належних та допустимих доказів того факту, що дитина буде забезпечена житлом після продажу своєї частки квартири, суду не надано. Судом не було наведено мотивів для такого висновку та не зазначено, чим підтверджуються такі обставини.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя статті 360 ЦПК України).
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кондратов М.І. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.
Керуючись частиною другою статті 372 ЦПК України, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явились, з огляду на їх належне повідомлення та враховуючи, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника скаржника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального законодавства відповідає.
Так, судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на час подання позову досяг 14-річного віку та відповідно набув неповну дієздатність (згідно Свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 ).
Його матірю є ОСОБА_7 (прізвище у зв?язку з укладанням цього шлюбу було змінено на - ОСОБА_7 ), батьком - ОСОБА_3 (а.с. 12 том 1).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2012 року у справі № 2-6082/12 про розірвання шлюбу вказаний вище шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано. Неповнолітній - ОСОБА_1 проживає з матір?ю, що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 . Відповідач проживає окремо (а.с. 13, 21 том 1)
Згідно з копією Свідоцтва про право власності від 12 червня 2014 року за № НОМЕР_2 , копією технічного паспорту на квартиру, а також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, неповнолітній ОСОБА_1 є співвласником 3-кімнатної квартири АДРЕСА_3 , в якій йому на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка у вказаній квартирі. 1/4 частка у вказаній квартирі його законному представнику - його матері - ОСОБА_2 , 1/4 частка в зазначеній квартирі згідно належить ОСОБА_4 та 1/4 частка - ОСОБА_5 (а.с. 14-20 том 1).
Згідно з копіями Договору про наміри укладання в майбутньому договору купівлі-продажу частки квартири, укладеного 21.08.2023 між ОСОБА_9 (продавець) і позивачем (покупець) в особі його законного представника ОСОБА_2 (матері) у простій письмовій формі, та Розписки про отримання коштів, сторони договору домовились та зобов`язались в майбутньому укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , яка буде придбана неповнолітнім ОСОБА_1 у його власність. Квартира має наступні параметри: складається з 2-х житлових кімнат загальною площею 52,70 кв.м., житловою площею 29,80 кв.м. (а.с. 22-26 том 1).
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим держиваним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В. 01.04.2005, власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 (а.с. 27 том 1).
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є прабабусею неповнолітнього позивача ОСОБА_1 (а.с. 28 том 1).
Висновком органу опіки та піклування, складеного Службою у справах дітей та сім?ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 31.07.2023 № 101/46-3127, Службою відмовлено у наданні дозволу на вчинення правочину, і зазначено, що «У разі продажу майна дитини, яке належить їй на праві приватної власності, дитина повинна бути забезпечена іншим майном шляхом купівлі або дарування на її ім?я майна, частка якого не повинна бути меншою за майно, яке відчужується (при розрахунку береться до уваги виключно житлова площа)». 
Зокрема, у висновку зазначено, що « … під час телефонної бесіди спеціалістом Служби з ОСОБА_3 , батьком дитини, останній повідомив, що заперечує щодо укладання вищезазначених правочинів, оскільки місце розташування квартири, частка якої належить дитині, є більш комфортним для проживання, навчання та відпочинку дитини, аніж квартира, частку в якій отримає дитина взамін від продажу його частки. Також спеціалістами служби 26.07.2023 здійснено обстеження умови проживання у квартирі АДРЕСА_1 та квартирі, що знаходиться за адресою: кв. АДРЕСА_2 , складено відповідні акти. Враховуючи пояснення матері ОСОБА_2 та батька ОСОБА_3 , питання щодо надання дозволів на вчинення правочинів з продажу належної неповнолітньому ОСОБА_1 1/4 частки 3-кімнатної квартири АДРЕСА_3 і подальшого придбаєння у власність ОСОБА_1 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , було винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі - комісія), засідання якої відбулось 27.07.2023, для прийняття колегіального рішення. На вказаному засіданні ОСОБА_2 висловила свою думку з порушеного питання. Батько ОСОБА_3 на засідання комісії не з?явився, проте надіслав заяву, в якій висловив свої міркування та заперечення щодо укладання правочинів. Відповідно до пункту п?ятого частини п?ятої статті 177 Сімейного кодексу України (далі - Кодекс), комісією прийнято рішення щодо відмови у наданні дозволу на продаж належної дитині ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ), яка належить йому на праві приватної спільної часткової власності, і в якій дитина має реєстрацію місця проживання, за умови одночасного вчинення правочину щодо дарування на ім?я дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , оскільки між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини.» 
Також, на засіданні комісії, матері - ОСОБА_2 було роз?яснено, що для вирішення спору, що виник між батьками дитини стосовно управління майном дитини, відповідно до частини сьомої статті 177 Кодексу, вона має право звернутись з позовною заявою до суду (а.с. 29-30 том 1).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 , в особі законного представника - матері  ОСОБА_2 , у зв`язку із відмовою батька надати згоду на укладення неповнолітнім правочинів щодо розпорядження належною йому на праві власності часткою квартири, просив суд своїм рішенням надати згоду на: 1) продаж частки позивача у нерухомому майні та 2) купівлю неповнолітнім частки у іншому нерухомому майні в майбутньому. Вважав, що відповідач своєю відмовою порушує права своєї неповнолітньої дитини на укладення правочинів щодо нерухомого майна.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, заслухавши показання свідка, а також пояснення самого позивача - неповнолітнього ОСОБА_1 , дійшов до висновку постановитирішення всупереч думці дитини. На думку суду, перебування 15-річного позивача за межами України, і, враховуючи його пояснення, що продаж 1/4 частки у 3-кімнатній квартирі і можливе подальше придбання у майбутньому 1/2 частки 2-кімнатної квартири, яка належить його бабусі, з наступною метою - у нього буде окрема кімната, і він зможе привести туди друзів на ночівлю, посидіти спокійно у себе в кімнаті, та забезпечення можливості прогулянок у вільний час здебільшого у центрі міста, до якого зручніше добиратися від нової квартири -краща транспортна розв'язка, ближче до вокзалу, автобусної зупинки, швидше діставатися до школи. А також з урахуванням того, що він планує повернутися в Україну після закінчення війни, такий терміновий продаж належної йому 1/4 частки квартири є бажанням не самого неповнолітнього позивача ОСОБА_1 , а його матері. Оскільки допустимих і достовірних доказів того факту, що дитина дійсно буде забезпечення житлом після продажу своєї частки квартири, суду не надано.Тому, на думку суду, Відповідач діє в інтересах неповнолітнього сина, ОСОБА_1 і ненадання згоди на вчинення правочинів відповідає інтересам неповнолітнього. Оскільки враховуючи свій юний вік, неповнолітній ОСОБА_1 ще не може оцінити всі плюси і мінуси правочинів, дозволити укласти які він просить суд без згоди батька.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Сімейні правовідносини щодо вирішення батьками питань щодо управління майном неповнолітньої дитини, зокрема, щодо надання згоди на продаж майна, що належить дитині, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою ВР України № 789-ХII від 27.02.1991 (далі - Конвенція).
Статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статею 3 Конвенції встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов?язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов?язки батьків, які відповідають за неї за законом.
Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. 9, 10 ст.7 СК України).
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою статті 157 цього Кодексу.
Дитина належить до сім?ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ст. 6 СК України).
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 СК України).
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. (ч. 1, 2 ст. 155 СК України).
Батьки зобов?язані піклуватися про здоров?я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України).
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з ч. 4 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», яке регулює право дитини на майно, на вчинення неповнолітньою особою правочинів, передбачених частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України, має бути одержана згода батьків або інших законних представників такої особи та дозвіл органу опіки та піклування відповідно до закону.
Стаття 177 СК України регулює питання управління майном дитини. Так, за нормами п. 3 ч. 2, ч. 3, 4, п. 5 ч. 5, ч. 6, 7 цієї статті, Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо:об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, щоміж батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини.На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків.Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Звертаючись до суду з даним позовом в особі законного представника - своєї матері ОСОБА_2 , неповнолітній ОСОБА_1 за відсутності згоди батька просив захистити його право на розпорядження належною йому часткою в нерухомому майні, відчуження якої пов`язує із необхідністю покращення своїх житлових умов шляхом укладення договору купівлі-продажу частки іншої квартири.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зазначити, що жодних належних та допустимих доказів, підтверджуючих економічну обґрунтованість бажаних правочинів або ж необхідність покращення житлових умов позивача станом на дату звернення до суду із даним позовом суду першої інстанції ні позивач, ні законний представник, ні представник позивача - адвокат Кондратов М.І. не надали.
Так, зі змісту наданих сторонами суду пояснень, встановлено, що позивач ОСОБА_1 на дату звернення до суду із даним позовом та на день вирішення справи судом, тимчасово проживає та навчається за кордоном, у Литві, разом з матір'ю, братом і сестрою, в Україну планують повертатися після закінчення війни.
Враховуючи зазначену обставину, суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до доводів позивача про те, що буде зручніше саме зараз продати належну йому частку квартири, щоб після повернення в Україну не потрібно було витрачати час на оформлення документів з продажу належної йому частки і купівлі частки у іншій квартирі, в якій у нього буде окрема кімната, і він зможе привести туди друзів на ночівлю, посидіти спокійно у себе в кімнаті.
Не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи також доводи представника позивача Кондратова М.І. про те, що в квартирі АДРЕСА_1 разом із позивачем фактично проживають ще 6 осіб: дідусь та бабуся, його мати разом із новим чоловіком, ОСОБА_11 , та двома їх малолітніми дітьми. Так, до справи позивачем не додано ні довідки про кількість зареєстрованих за вказаною адресою осіб, ні акту обстеження умов проживання в квартирі АДРЕСА_1 .
При цьому, акт обстеження житлово-побутових умов від 26.07.2023 р. щодо квартири АДРЕСА_2 , сам по собі не достатнім та належним доказом, підтверджуючих доводи позивача про намагання покращити свої житлові умови, за відсутності доказів, підтверджуючих умови проживання позивача в квартирі за місцем реєстрації.
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що головна умова належного забезпечення неповнолітнього житлом (розмір житлової площі у частці неповнолітнього у разі укладення угод з продажу 1/4 і придбання у майбутньому 1/2 часток відповідних квартир) зміниться несуттєво - згідно наданих Позивачем документів на обидві квартири - на 3,425 кв.м., тобто збільшиться з 11,475 кв.м. до 14,9 кв.м.
У даній справі районний суд, надаючи оцінку гарантіям забезпеченнядитини житлом внаслідок вчинення таких правочинів, згоду на які просить неповнолітній позивач, поліпшення чи погіршення йогожитлових умов, економічної доцільностітаких правочинів відповідно до його інтересів як дитини, дійшов обгрунтованого висновку про те, що доданий до позовної заяви Договір про наміри укладання в майбутньому договору купівлі-продажу частки квартири, укладена 21.08.2023 між ОСОБА_9 (продавець) і позивачем (покупець) в особі його законного представника ОСОБА_2 (матері)не є належним та допустимим доказом, який підтверджує гарантії забезпечення найкращихінтересів дитини мати у власності нерухоме майно і, головне - його право на забезпечення житлом. При цьому суд врахував, що іншого житла в Україні неповнолітній ОСОБА_1 не має.
Отже, надавши оцінку зібраним по справі доказам в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладення угоди з продажу належного неповнолітньому нерухомого иайна не сприятиме покращенню житлових умов неповнолітнього ОСОБА_1 .
З огляду на вказане, відсутні підстави вважати відмову батька ОСОБА_3 у наданні згоди на укладення вищевказаних правочинів необґрунтованою.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу пред`явленого позову ОСОБА_1 , в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, підстави для компенсації понесених позивачем на стадії апеляційного перегляду справи судових витрат - відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кондратова Миколи Івановича залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 09 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Борисової О.В.

Судді: Голуб С.А.