ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 675/982/23
Провадження № 22-ц/820/437/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,
з участю представника відповідача  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_3 , Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницькій області про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 , Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області (далі – Рада) про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю.
ОСОБА_2 зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 грудня 1989 року вона та ОСОБА_4 є спадкоємцями майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . До складу спадщини ОСОБА_5 увійшов житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м.
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 9 червня 1993 року затверджено мирову угоду про поділ указаного домоволодіння, за умовами якої позивачці виділено житлову кімнату площею 13,0 кв.м, житлову кімнату площею 16,2 кв.м, а також земельну ділянку по першому варіанту експертизи та частину ділянки, яка знаходиться між житловим будинком і літньою кухнею, з відступленням 1 м від літньої кухні, що становить 4/25 частки домоволодіння. Водночас ОСОБА_3 як правонаступнику ОСОБА_4 виділено житлову кімнату площею 17,1 кв.м, житлову кімнату площею 16,8 кв.м, кухню, коридор, веранду з ґанком, погріб і всі підсобні приміщення, а також земельну ділянку по першому варіанту експертизи за виключенням частини ділянки між житловим будинком і літньою кухнею, що становить 21/25 частки домоволодіння. Надалі ОСОБА_3 на власний розсуд розділив присадибну ділянку та встановив її межі в натурі (на місцевості).
Рішенням Ради від 15 грудня 1993 року №14/21 передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1418 га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. На підставі цього рішення 15 квітня 1994 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ № 404, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №197.
Указані рішення Ради та державний акт є незаконними, оскільки належна відповідачу земельна ділянка віднесена до прибережної захисної смуги вздовж водного об`єкту, тобто має обмеження у використанні, а на час складання державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_3 не погодив із позивачкою межі земельної ділянки.
За таких обставин ОСОБА_2 просила суд:
скасувати рішення Ради від 15 грудня 1993 року №14/21 про надання ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1418 га, розташовану по АДРЕСА_1 , та призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель;
визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ № 404 від 15 квітня 1994 року, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1418 га, розташовану по АДРЕСА_1 ;
виключити з Книги записів державних актів на право приватної власності на землю запис №197, відповідно до якого земельну ділянку площею 0,1418 га передано у приватну власність ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2025 року в позові відмовлено.
Суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_2 була обізнана з варіантом поділу земельної ділянки та не заперечувала проти такого поділу. Відтак ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами порушення своїх прав у спірних правовідносинах, а тому її позов є необґрунтованим.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 набув права власності на присадибну ділянку з порушенням закону та в більшому розмірі, внаслідок чого ОСОБА_2 позбавлена можливості користуватися своєю часткою домоволодіння. Зібрані докази достовірно вказують на порушення цивільного права позивачки, а тому це право підлягає захисту. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 і Рада просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

Щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності позивачки та її представника

Відповідно до статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», заява №11681/85, рішення від 7 липня 1989 року, пункт 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.
Ухвалою від 30 січня 2026 року справа призначена до судового розгляду в суді апеляційної інстанції на 21 квітня 2026 року о 13 годині.
Позивачка ОСОБА_2 брала участь у справі як безпосередньо, так і через свого представника – адвоката Рівнячка Л.С.
7 лютого 2026 року позивачка ОСОБА_2 , а 18 березня 2026 року адвокат Рівнячок Л.С. одержали судові повістки-повідомлення про судове засідання, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 3 а.с. 45) та довідка про доставку електронного листа (т. 3 а.с. 43). Тобто позивачка ОСОБА_2 та її представник, адвокат Рівнячок Л.С., були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді.
ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи посилаючись на хворобу адвоката Рівнячка Л.С. Водночас позивачка ОСОБА_2 та адвокат Рівнячок Л.С. не з’явилися в судове засідання.
Оскільки поважність причини неявки позивачки ОСОБА_2 та адвоката Рівнячка Л.С. не підтверджена, вони реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, то апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу в даному судовому засіданні. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що відкладення розгляду справи призведе до порушення розумного строку розгляду апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції не врахував норми статей 15, 16, 21 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), статей 17, 22 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 13 березня 1992 року; далі – ЗК України 1992 року) та не застосував приписи статей 4, 5 ЦПК України.
У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду підлягає зміні.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 9 червня 1993 року затверджено мирову угоду про поділ житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , за умовами якої: ОСОБА_2 виділено житлову кімнату площею 13,0 кв.м, житлову кімнату площею 16,2 кв.м, а також земельну ділянку по першому варіанту експертизи та частину ділянки, яка знаходиться між житловим будинком і літньою кухнею, з відступленням 1 м від літньої кухні, що становить 4/25 частки домоволодіння; ОСОБА_3 виділено житлову кімнату площею 17,1 кв.м, житлову кімнату площею 16,8 кв.м, кухню, коридор, веранду з ґанком, погріб і всі підсобні приміщення, а також земельну ділянку по першому варіанту експертизи за виключенням частини ділянки між житловим будинком і літньою кухнею, що становить 21/25 частки домоволодіння.
Рішенням 14 сесії ХХІ скликання Ради від 15 грудня 1993 року №1 передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1418 га, з яких 300 кв.м – для будівництва та обслуговування житлового будинку, 1 118 кв.м – для ведення особистого підсобного господарства, розташовану по АДРЕСА_1 .
На підставі цього рішення 15 квітня 1994 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ № 404, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №197.
20 червня 2023 року земельна ділянка площею 0,1 га з кадастровим номером 6822110100:01:006:1069, яка розташована по АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), була зареєстрована у Державному земельному кадастрі.
Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 6822110100:01:006:1069 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 червня 2023 року (номер відомостей про речове право 50799363).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 6 ЗК України 1992 року (був чинним на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.
Згідно зі статтею 17 ЗК України 1992 року передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для: ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу (не більше 0,6 га); будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) у розмірі згідно з статтею 67 цього Кодексу (у містах – 0,1 га). Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.
Із положень частини першої статті 22 ЗК України 1992 року слідує, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 23 ЗК України 1992 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Дія цієї норми була зупинена щодо власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який був чинним до 4 жовтня 2006 року (далі – Декрет).
Відповідно до пункту 3 цього Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, в тому числі для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
Як передбачено пунктом 4 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за №7), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, відповідні Ради народних депутатів перевіряють обґрунтованість заяв громадян та матеріалів у місячний строк і приймають відповідне рішення. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі – Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).
В силу частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Як передбачено частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що громадяни можуть набувати право власності на земельні ділянки в порядку приватизації земель державної або комунальної власності, що перебувають у їх користуванні. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Право власності на земельні ділянки, набуте громадянами згідно Декрету, посвідчувалося місцевою радою народних депутатів шляхом внесення відповідного запису до земельно-кадастрових документів із подальшою видачею державного акта на право власності на землю.
Отже таке право виникало у громадян після прийняття радою народних депутатів рішення про передачу земельної ділянки у власність, отримання громадянином державного акту про право власності на землю та внесення відповідного запису до Книги записів державних актів на право приватної власності на землю.
Завданням цивільного судочинства є належний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).
Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року пунт 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).
Отже застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року №446/478/19 зазначено, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Щодо вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, то у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
Зібрані докази вказують на те, що спірна земельна ділянка є складовою земельної ділянки, яка була закріплена за домоволодінням по АДРЕСА_1 , перебувала у постійному користуванні ОСОБА_3 і передана у приватну власність останнього в порядку приватизації земель комунальної власності.
Предметом спору у справі є правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6822110100:01:006:1069, яка зареєстрована у Державному земельному кадастрі як об`єкт цивільних права, на яку право власності ОСОБА_3 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Отже позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення ради про передачу земельної ділянки у приватну власність, визнаня недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виключення з Книги записів державних актів на право приватної власності на землю запису про передачу земельної ділянки у власність не могли бути задоволені не через їх необґрунтованість (недоведеність), а через обрання позивачкою неефективного способу захисту цивільного права.
Суд першої інстанції неправильно визначив підставу для відмови в позові ОСОБА_2 , у зв`язку з чим мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався норм матеріального та процесуального закону, хоча зробив правильні висновки по суті вирішеного спору. У зв`язку з цим, мотивувальну частину рішення суду слід змінити.
Згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки має місце неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2026 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Янішевська О.С.
Доповідач – Ярмолюк О.І.       Категорія 47