ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"12" березня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/5395/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/5395/25 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК Енергія Стандарт» (вул. Городоцька, № 214, м. Львів, 79040, код ЄДРПОУ 44090418)
до відповідача: Відділу освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області (вул. Соборна, № 1, корп. А, с-ще Великодолинське, Одеський р-н, Одеська обл., 67832, код ЄДРПОУ 43991548)
про стягнення 32 518,06 грн,
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
Товариство з обмеженою відповідальністю «НІК Енергія Стандарт» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Відділу освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про стягнення 30009,70 грн заборгованості за спожиту електричну енергію, 1687,00 грн інфляційних втрат та 821,36 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відділом освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області своїх зобов`язань за договором про постачання електричної енергії споживачу № 229 від 09.12.2024 щодо повної та своєчасної оплати використаної відповідачем у грудні 2024 року електричної енергії. 
Також, позивач зазначає, що між сторонами було укладено додаткові угоди № 1 від 29.10.2024, № 2 від 13.12.2024, № 3 від 23.12.2024 та від 26.12.2024. За вищевказаним договором та додатковою угодою до нього у споживача виникла заборгованість у розмірі 30009,70 грн.
Так, позивач пояснює, що відповідачу у 2024 році було поставлено електричної енергії на загальну суму 307656,00 грн, але споживач оплатив лише 277646,30 грн. При цьому, за ствердженням позивача, відповідач визнав заборгованість шляхом підписання актів приймання-передачі та часткової оплати раніше наданих послуг з постачання електричної енергії, проте відповідач ухилився/відмовився від підписання акту прийняття-передачі електричної енергії № 459 на суму заборгованості 161354,36 грн, який частково оплатив.
Відтак, за висновком позивача, споживач визнав наявність зобов`язання шляхом його часткової оплати, що підтверджує не повне виконання своїх зобов`язань за договором, оскільки постачання електричної енергії здійснювалось і надалі, а споживач її використовував у господарських цілях.
Між тим, у зв`язку з несвоєчасною оплатою заборгованості за спожиту електроенергію відповідачу також були нараховані 3% річних у розмірі 821,36 грн та інфляційні втрати у розмірі 1687,00 грн.
Відповідачем до суду надано заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі, в якій він, керуючись ст. 191 ГПК України, визнав позовні вимоги ТОВ «НІК Енергія Стандарт» щодо стягнення заборгованості за поставлену (спожиту) електричну енергію у розмірі 30009,70 грн, інфляційні втрати у розмірі 1687,00 грн, 3% річних у розмірі 821,36 грн у повному обсязі, а також просив розподілити судовий збір згідно ст. 130 ГПК України і зменшити стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11000,00 грн, оскільки, на думку відповідача, дана сума є завищеною.

2. Процесуальні питання вирішені судом.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2025 позовну заяву (вх.№5540/25) передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельському О.В.
05.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№5540/25 від 31.12.2025) до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено справу № 916/5395/25 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Відповідачу запропоновано у відповідності до вимог ст. 165 ГПК України надати суду відзив на позов.
Крім того, роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження або з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
Ухвала Господарського суду Одеської області про відкриття провадження у справі від 05.01.2026 була надіслана учасникам справи до їх електронних кабінетів та доставлена до відповідних електронних кабінетів 06.01.2026 о 18:28 год., що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документу. 
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.
19.01.2026 від Відділу освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області до суду надійшла заява (вх. № 1875/26) про визнання позову в порядку ст. 191 ГПК України, яка судом була прийнята до розгляду та долучена до матеріалів справи.
Також, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Одесі, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів всієї країни, відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи встановленого ст. 248 ГПК України, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Таким чином, суд продемонстрував достатню старанність, щоб дозволити сторонам, які повинні знати про правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень учасникам справи, визначитися з провадженням у відкритій господарській справі та скористатись своїми правами і обов`язками, передбаченими статтями 42, 46 ГПК України, вважає їх повідомленими належним чином.
Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
12.03.2026 судом було ухвалено та підписано рішення у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Фактичні обставини, встановлені судом.
Як слідує з матеріалів справи, 09.12.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «НІК Енергія Стандарт» (ТОВ «НІК Енергія Стандарт», постачальник, позивач) та Відділом освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області (Відділ ОКС та МП, споживач, відповідач) укладений договір про постачання електричної енергії споживачу № 229.
Цей договір про постачання електричної енергії споживачу (далі - договір) є господарським договором, за яким передбачається постачання замовленого обсягу споживання електричної енергії споживачу постачальником. Умови цього договору розроблені відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України «Про публічні закупівлі», «Про запобігання корупції», «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ), що є однаковими для всіх споживачів (п.п. 1.1., 1.3. договору).
Відповідно до пункту 2.1 договору за цим договором постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Згідно п. 2.2. договору, обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у нього укладеного в установленому порядку з оператором системи розподілу договору про надання послуг з розподілу, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу/передачі електричної енергії.
Пунктом 2.3. договору передбачено, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з доби, з якої споживач включений до Реєстру споживачів постачальника по 31 грудня 2024 року становить 40000 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи.
Згідно з п.п. 3.1., 3.5. договору початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком 1 до цього договору. Місце постачання електричної енергії: межа балансової належності електроустановок замовника.
За умовами п. 3.4. договору, постачальник зобов`язується поставити споживачу електричну енергію протягом 2024 року до 31.12.2024. 
Споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за ціною, що визначається відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору. Ціна 1 кВт*год електричної енергії, з урахуванням тарифу на послуги з передачі електричної енергії, становить 8,00 грн з урахуванням ПДВ, у тому числі: ціна електричної енергії – 6,14143 грн; тариф на послугу з передачі електричної енергії – 0,52857 грн; податок на додану вартість у розмірі 20% до ціни електричної енергії – 1,33 грн. Загальна вартість всього обсягу поставки електричної енергії складає 320000,00 грн, з урахуванням ПДВ 53333,33 грн (пункти 5.1., 5.2. договору).
Пунктом 5.10. договору визначено, що оплата рахунка та акту приймання-передачі товару постачальника має бути здійснена споживачем у строки, визначені у рахунку та акті приймання-передачі товару, протягом 14 календарних днів від дати його отримання, але не пізніше 20-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки електричної енергії. Згідно зі статтею 23 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. У разі затримки фінансування на вказані цілі, споживач здійснює розрахунки з постачальником протягом 20 календарних днів з дня надходження коштів на його рахунок.
Відповідно до пункту 5.18. договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць, в якому здійснюється постачання електричної енергії.
За умовами п.п. 5.21., 5.22. договору споживач протягом п`яти днів з дати одержання акта приймання-передачі електричної енергії зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі електроенергії, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акту приймання-передачі електроенергії. У випадку не повернення споживачем підписаного оригіналу акта приймання-передачі електроенергії, або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання до 10 числа місяця, наступного за звітним, такий акт вважається підписаним споживачем, а обсяг спожитої електроенергії встановлюється відповідно до даних ОСР.
Пунктом 6.2. договору, серед іншого, сторони погодили, що споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору.
Пунктом 9.1. договору передбачено, що за невиконання або неналежне своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством.
Цей договір набуває чинності з дати його підписання і діє в частині постачання електричної енергії з дати, що зазначена у заяві-приєднання до договору замовником (додаток 1 до договору) до 31 грудня 2024 року (включно), а в частині розрахунків – до повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором (пункт 14.1. договору).
Позивачем додано до матеріалів справи заяву-приєднання Відділу освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області, в якій визначено початок постачанння електричної енергії з 09.12.2024, а також відображено перелік, адреси об`єктів споживача та ЕІС-коди точок комерційного обліку.
Пунктом 2. комерційної пропозиції № 1 (на умовах тендерної закупівлі ДК 021:2015: код 09310000-5 «Електрична енергія» (Електрична енергія), яка є додатком 2 до спірного договору, визначено, що розрахунки споживача за цим договором здійснюються виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника в безготівковій формі на підставі платіжних документів: рахунку-фактури та акту приймання-передачі електричної енергії.
Згідно з п. 4. комерційної пропозиції рахунок на оплату виставляється постачальником протягом 2 робочих днів після отримання постачальником інформації від адміністратора комерційного обліку про обсяги поставленої електричної енергії об`єктам споживача, але не пізніше 15-го числа місяця, наступного за місяцем поставки електричної енергії. Оплата рахунка та акту приймання-передачі товару постачальника має бути здійснена споживачем у строки, визначені у рахунку та акті приймання-передачі товару, протягом 14 календарних днів від дати його отримання, але не пізніше 20-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки електричної енергії. Згідно зі статтею 23 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. У разі затримки фінансування на вказані цілі, споживач здійснює розрахунки з постачальником протягом 20 календарних днів з дня надходження коштів на його рахунок
Вищевказаний договір № 229 від 09.12.2024 разом із відповідними додатками до нього підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками контрагентів.
26.12.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 1, згідно якої, у зв`язку з припиненням дії договору в частині постачання електричної енергії, сторони дійшли згоди зменшити обсяги закупівлі товару та відповідно суму договору на 42353,70 грн. Так, п.п. 1.1., 1.2. додаткової угоди сторони визначили, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з доби, з якої споживач включений до Реєстру споживачів постачальника по 31.12.2024 становить 34705,788 кВт*год, а загальна вартість всього обсягу поставки електричної енергії складає 2277646,30 грн, з урахуванням ПДВ – 46274,38 грн.
У матеріалах справи наявний акт прийняття-передавання електричної енергії №459 щодо споживання відповідачем у грудні 2024 року електричної енергії у кількості 38457 кВт*год на загальну суму 307656,00 грн. Вказаний акт не містить підписів сторін та відповідних печаток. При цьому у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджували б незгоду та/або наявність зауважень зі сторони відповідача щодо обсягу чи загальної ціни електричної енергії, поставленої позивачем у спірний період.
Споживачем здійснено часткову оплату за поставлену електричну енергію на суму 277646,30 грн, на підтвердження чого до матеріалів справи надано копії платіжних інструкцій № 26/12/2024№262 від 27.12.2024 на суму 3302,71 грн, № , № 26/12/2024№351 від 27.12.2024 на суму 12663,53 грн, № 26/12/2024№2055 від 27.12.2024 на суму 8667,82 грн та № 26/12/2024№574 від 27.12.2024 на суму 175012,24 грн, де у призначеннях платежу відзначено: «за електроенергію за грудень 2024р; акт № 459 від 26.12.2024р. договір № 229 від 09.12.2024; в т.ч. ПДВ». Враховуючи вищевикладене, вищевказані платіжні інструкції підтверджують факт отримання відповідачем послуг у 2024 році. Відтак, судом встановлено, що залишок заборгованості відповідача за спожиту електричну енергію у грудні 2024 року становить 30009,70 грн.
У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за спожиту електричну енергію у відповідності до умов договору та комерційної пропозиції, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 821,36 грн та інфляційні втрати в розмірі 1687,00 грн
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом. 

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК Україна) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, оплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
Відповідно до приписів статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України: зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
При цьому, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України).
Положеннями частини першої статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище регулює Закону України «Про ринок електричної енергії».
За приписами ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. 
Приписами ч. 1-2 ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.
Постачання електричної енергії електропостачальниками здійснюється з дотриманням правил роздрібного ринку. Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання електричної енергії споживачу.(ч.ч. 6, 7 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії»).
Пункт 3 ч.1 ст.57 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначає, що електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів.
Відповідно до ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії.
Роздрібний ринок функціонує для задоволення потреб споживачів у електричній енергії та пов`язаних з цим послуг. Учасниками роздрібного ринку електричної енергії є споживачі, електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачам (ч. 1 ст. 72 Закону України «Про ринок електричної енергії»).
Згідно ч. 2 ст. 72 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачу здійснюється електропостачальником за відповідним договором постачання електричної енергії споживачу, укладеним відповідно до правил роздрібного ринку.
Відповідно до ч. 9 ст. 72 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач сплачує за поставлену йому електричну енергію та надані послуги згідно з умовами договорів, укладених відповідно до правил роздрібного ринку.
Взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником та споживачем, а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018.
Так, п.1.2.7 Правил роздрібного ринку електричної енергії встановлено, що постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 5 до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку.
За приписами п. 1.2.15 Правил роздрібного ринку електричної енергії укладення, внесення змін, продовження строку дії чи розірвання будь-якого із договорів, передбаченого цими Правилами, здійснюється відповідно до вимог законодавства та цих Правил. Для договорів, які укладаються шляхом приєднання до умов договору, укладення договору можливе шляхом підписання заяв-приєднань, оплати виставленого рахунку, споживання будь-якого обсягу електричної енергії (за умови відсутності направлених заперечень щодо договірних умов в цілому чи частково) через особистий кабінет в електронній формі (в установленому законодавством порядку). На роздрібному ринку не допускається споживання (використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами.
Згідно з п. 3.1.7 зазначених Правил договір між електропостачальником та споживачем укладається шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником. У разі офіційного оприлюднення комерційної пропозиції електропостачальник не має права відмовити споживачу у приєднанні до договору на умовах цієї комерційної пропозиції, якщо технічні засоби вимірювання та обліку електричної енергії забезпечують виконання сторонами умов комерційної пропозиції. На вимогу споживача електропостачальник має надати письмовий примірник договору, підписаний з його боку.
Пунктом 3.1.8 ПРРЕЕ передбачено, договір про постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником і споживачем та передбачає постачання споживачу всього обсягу фактичного споживання електричної енергії за певним об`єктом у певний період часу одним електропостачальником відповідно до обраної споживачем комерційної пропозиції.
Пунктом 4.3 Правил визначено, що дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.
Згідно з п. 4.12. ПРРЕЕ розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим споживачем; протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.
Пунктом 4.13 ПРРЕЕ передбачено, що для здійснення розрахунків за фактично спожиту електричну енергію електропостачальник має сформувати та виставити споживачу платіжний документ у паперовій або електронній формі (у випадку згоди споживача на отримання електронного платіжного документа), на підставі даних комерційного обліку, отриманих у порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку.
Відповідно до п.п. 1 п. 5.2.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії електропостачальник має право, зокрема, на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів.
Згідно п.п. 2 п. 5.5.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії споживач електричної енергії зобов`язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

5. Висновки суду за результатами вирішення спору.
Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.
Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.
Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Зважаючи на викладене, проаналізувавши правовідносини, що склалися між сторонами на підставі укладеного між ними договору № 229 від 09.12.2024, дослідивши текст зазначеного договору, суд дійшов висновку, що останній за своєю правовою природою є договором постачання електричної енергії, який укладений відповідно до ЗУ «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018, та підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України, сторони досягли всіх суттєвих умов договору, тому зазначений договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань згідно ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України та є обов`язковим для виконання сторонами у відповідності до ст. 629 ЦК України і зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Окрім того, враховуючи неповідомлення сторонами обставин оспорення або нікчемності вищевказаного правочину, суд виходить з презумпції його правомірності відповідно до ст. 204 ЦК України. Як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відмову відповідача від вищевказаного договору та/або наявності у відповідача у спірному періоді правовідносин з постачання електричної енергії з іншим постачальником.
Також судом встановлено, що факт укладення договору підтверджується діями відповідача, які спрямовані на виконання його умов, зокрема, споживанням електричної енергії та частковою сплатою вартості спожитого обсягу електричної енергії.
Суд встановив факт постачання електричної енергії споживачу у грудні 2024 року на умовах та в обсягах, визначених у договорі № 229 від 09.12.2024, загальною вартістю 307656,00 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи належним чином засвідчені копії доказів. Відповідач фактично погодився з кількістю спожитої електричної енергії та з сумами, нарахованими позивачем до оплати за відповідний період. Також, відповідач не надав і суду жодних доказів, які б спростовували достовірність визначених позивачем обсягів спожитої відповідачем електричної енергії та підтверджували інший обсяг електроенергії.
При цьому суд враховує, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору.
Отже, постачання позивачем відповідачу електроенергії та прийняття цієї електроенергії останнім є підставою виникнення у останнього зобов`язання оплатити спожиту електроенергією відповідно до умов договору та чинного законодавства шляхом здійснення оплати вартості спожитої електроенергії. При цьому, сторони за взаємною згодою у вищеозначеному договорі чітко встановили строки внесення відповідачем плати за спожиту у позивача електричну енергію.
Водночас, станом на день звернення позивача до суду з позовом, у зв`язку з несвоєчасною оплатою вартості поставленої електричної енергії, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в сумі 30009,70 грн, яка додатково визнані відповідачем. Отже, своє зобов`язання з оплати поставленої позивачем у спірному періоді електричної енергії відповідачем було виконано несвоєчасно та не в повному обсязі. 
Отже, несплатою позивачу у повному обсязі вартості спожитої електроенергії в межах спірного договору № 229 від 09.12.2024 відповідач порушив прийняті на себе зобов`язання за цим договором, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача про наявність у відповідача невиконаного зобов`язання з оплати поставленої електричної енергії та заборгованості перед позивачем в сумі 30009,70 грн, яка додатково відповідачем визнається відповідно до поданої ним заяви.
За правилами пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Отже цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, що знаходить своє вираження в добросовісному виконанні своїх зобов`язань сторонами та униканні будь-яких форм зловживання своїми правами та/або становищем, а також запобіганні вчиненню дій, які порушують права іншої сторони та можуть мати негативні наслідки для третіх осіб.
В даному випадку несплата відповідачем за фактично отриману електричну енергію від позивача є порушенням зобов`язання. Між тим, з огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати вартості спожитої електричної енергії не виконував у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.
При цьому невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем вартості спожитої електричної енергії) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.
Судом враховується, що з огляду на приписи статей 11, 509, 525, 526, 629 ЦК України, невиконання або неналежне виконання споживачем зобов`язання з оплати повної вартості поставленої позивачем та отриманої відповідачем за розрахунковий місяць електричної енергії, є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з приписами статей 611, 625 Цивільного кодексу України.
Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості спожитої активної електроенергії за спірний період, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних та інфляційні втрати. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних за прострочення оплати електроенергії, судом встановлено, що розрахунок 3% річних було здійснено позивачем вірно, також вказаний розрахунок відповідачем не оспорено. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 821,36 грн.
Також, перевіривши представлений позивачем розрахунок інфляційних втрат з урахуванням рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, враховуючи встановлені обставини порушення грошового зобов`язання, момент виникнення права вимоги, та приймаючи до уваги визначений позивачем період нарахування, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат у відповідності до правових позицій постанов Верховного Суду, господарський суд встановив, що у вказаних періодах інфляційні втрати становлять 1687,00 грн, а отже розрахунок здійснений вірно та підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК Енергія Стандарт» про стягнення з відповідача заборгованості в заявленій сумі 30009,70 грн, а також щодо стягнення з відповідача 821,36 грн 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 1687,00 грн, є обґрунтованими та законними.
Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік прав та обов`язків учасників справи.
Відповідно до ч.2 п.1 ст.46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Згідно з ч.1 ст.75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Як зазначено у ч.1, 2 ст.191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
Частиною 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Пунктом 6 ст. 236 ГПК України визначено, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Наразі слід зазначити, що визнання відповідачем позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.
Положеннями частини 3 статті 56 ГПК України визначено право юридичної особи брати участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи). 
Так, як вже зазначалось вище, відповідачем було визнано в повному обсязі заявлені позивачем позовні вимоги, про що подано заяву (вх. № 1875/26 від 19.01.2026), яка підписана начальником Відділу освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області – Чебановою В.В., повноваження якої підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та розпорядженням селищного голови Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області № 36/К від 26.02.2021 про призначення Чебанової В.В..
Встановивши обставини даної справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам із застосуванням стандарту доказування, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК Енергія Стандарт» про стягнення 30009,70 грн заборгованості за спожиту електричну енергію, 1687,00 грн інфляційних втрат та 821,36 грн 3% річних підлягають задоволенню, з підстав їх доведеності та обґрунтованості, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин з урахуванням висновків суду.
Серед іншого, суд також зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Отже, враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, відсутність у суду підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду, встановивши вірність розрахунків позивача з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення в повному обсязі позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК Енергія Стандарт» про стягнення з Відділу освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області заборгованості в загальному розмірі 32 518,06 грн.
Як вже зазначалося відповідачем реалізовано його право на повне визнання позову, яке передбачене пунктом 1 частини другої статті 46 ГПК України.
За загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним статтею 129 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розподіл судових витрат у разі визнання позову визначено статтею 130 ГПК України та ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Поряд з цим, статтею 130 ГПК України передбачено спеціальні правила розподілу судового збору, зокрема у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Такі положення статті 130 ГПК України кореспондуються зі частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір», де, зокрема відзначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
За таких обставин, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті відповідно до ст.ст. 129, 130 ГПК України, а також наявність підстав для повернення позивачу 50 відсотків судового збору, що підлягав сплаті при поданні позову з урахуванням зменшеного розміру позовних вимог, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати позивача по сплаті судового збору в іншій частині - 50% від ставки судового збору, що складає в сумі 1211,20 грн.
Також суд зауважує, що питання повернення позивачу частини судового збору у розмірі 50%, що дорівнює 1211,20 грн в порядку, визначеному частиною 1 статті 130 ГПК України та частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», буде вирішено окремим судовим рішенням.
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що позивачем заявлено до стягнення 11000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 126 ГПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно частини 8 статті 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката позивач долучив копії: додаткової угоди №2 від 02.06.2025 до договору про надання правничої допомоги №2506/021-НЕС-ЮГ, укладеної між адвокатом Нахамко В.І., що діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 29.05.2020 серії ЧЦ №000489 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нік Енерго Стандарт», інформації з сайту ВША про підвищення кваліфікації адвоката у 2020-2025 роках, інформації з особистого кабінету Пенсійного фонду - Записи трудової книжки (за СПОВ), акту № 2 приймання-передачі наданої правничої допомоги від 03.06.2025, бухгалтерської довідки від 30.07.2025 та інформаційного повідомлення про зарахування коштів № 239 від 05.06.2025, склад судових витрат та опис вже виконаних робіт.
Так, з умов додаткової угоди №2 від 02.06.2025 до договору про надання правничої допомоги №2506/021-НЕС-ЮГ убачається, що на виконання п. 5.2. договору сторони погодили, що адвокат здійснює усіма законними методами та способами надання правничої (правової) допомоги (надалі – «правничої допомоги») за нижчезазначеним переліком послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокату гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням договору:
Щодо стягнення в судовому порядку заборгованості за використану (куплену) електричну енергію з Відділу освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області. За представництво у суді першої інстанції гонорар за згодою адвоката та клієнта, відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», обчислюється у фіксованому розмірі та визначається у розмірі 11000 грн (п. 1.1. додаткової угоди № 2).
Правнича допомога вважається належно наданою і підтверджується оплатою правничої допомоги чи підписанням сторонами акту приймання-передачі наданої правничої (правової) допомоги. Сплата гонорару клієнтом здійснюється поетапно: платежем у розмірі 5500 грн після підготовки позовної заяви до суду та платежем у розмірі 5500 грн протягом 30 робочих днів після ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі наданої правничої (правової) допомоги (робіт, послуг). Розмір та порядок оплати клієнтом адвокату фактичних витрат пов`язаних із виконанням договору вказується у виставленому рахунку та/чи акті виконаних робіт (п.п. 1.2.-1.4. додаткової угоди № 2).
У матеріалах справи також міститься акт приймання-передачі наданої правничої (правової) допомоги (робіт, послуг) № 2 від 03.06.2025, укладений на виконання договору про надання правничої допомоги №2506/021-НЕС-ЮГ від 02.06.2025 та додаткової угоди до нього № 2 від 02.06.2025, пунктом 2 якого сторони погодили гонорар адвоката у розмірі 5500 грн.
Відповідно до опису вже виконаних робіт (щодо представництва інтересів в суді) адвокат Нахамко В.І. надав наступні послуги: оформлення договірних відносин з клієнтом - 1 година; усна консультація по суті справи - 0,5 годин; написання позовної заяви - 12 аркушів; збір, друк та посвідчення додатків до матеріалів справи - 0,5 годин; написання попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, вартості робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, які сторона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи - 1 арк; збір, друк та посвідчення додатків до попереднього (орієнтованого) розрахунку - 0,2 години; надіслання до суду та відповідача позову - 1 година. Загальна вартість витрат на професійну правничу допомогу адвоката відповідно до витраченого часу складає 11000,00 грн.
Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу Товариством з обмеженою відповідальністю «Нік Енерго Стандарт» до Господарського суду Одеської області подано не було.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За умовами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
В силу статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З огляду на викладене, господарський суд зазначає про те, що гонорар (розмір, порядок обчислення і сплати тощо) та порядок приймання-передачі наданих послуг узгоджуються сторонами договору про надання правової допомоги безпосередньо у такому договорі. При цьому сам по собі договір свідчить лише про намір виконання дій в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у зв`язку з чим за фактом надання послуг (виконання робіт) складаються відповідні первинні документи (зокрема, але не виключно: акт приймання-передачі тощо), якими сторони підтверджують обставину фактичного надання послуг (виконання робіт) однією стороною правочину та їх прийняття (отримання) іншою стороною за відсутності претензій щодо їх обсягів та якості.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 Цивільного кодекску України.
З аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається наступне:
1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (винятки щодо останнього наведені в ч. 2 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);
2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім того, на такий договір поширюється дія загальних норм та принципів договірного права, включаючи, але не обмежуючись, визначені главою 52 Цивільного кодексу України;
3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Указані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Указане передбачено як положеннями цивільного права, так і нормами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Відтак, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з нормами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 903/133/21.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Отже позивачем не надано договір про надання правової допомоги, а відсутність у матеріалах справи самого договору про надання правової допомоги унеможливлює встановлення судом умов/порядку його виконання, а також перевірку його чинності станом на час розгляду даної справи в суді.
Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги, зокрема, договору надання правової допомоги, є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 19.07.2023 у справі №924/1351/20(924/619/21).
З цього вбачається, що перелік доказів, які можуть бути підтвердженням здійснення заявленого розміру витрат на правничу допомогу, не є вичерпним.
Так, судом враховано, що у додатковій угоді № 2 від 02.06.2025, яка укладена того ж дня, що і договір № 2506/021-НЕС-ЮГ про надання правничої (правової) допомоги, визначений фіксований розмір гонорару адвоката в сумі 11000,00 грн, а в акті № 2 від 03.06.2025 сторони відмітили, що адвокат передав, а клієнт прийняв частину правничої (правової) допомоги (послуг) з питань захисту та представництва його інтересів, а також погодили гонорар адвоката у розмірі 5500,00 грн.
Згідно з частинами першою, другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В силу приписів частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Даний висновок господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 11.09.2020 у справі №922/3724/19.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 24.11.2021 у справі №910/17235/20 та від 01.09.2021 у справі №910/13034/20.
У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №923/1121/17 також вказано, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.
Водночас правовий висновок щодо необхідності підтвердження факту надання професійної правничої допомоги актами приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), оформленими на виконання відповідного договору про надання правової допомоги, міститься у постанові Верховного Суду від 27.07.2021 у справі №671/1957/20.
Дослідивши подані докази на підтвердження надання адвокатом Нахамко В.І. вищевказаних послуг, а також клопотання представника відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення витрат на надання професійної правничої допомоги у зв`язку з їх не співмірністю, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання про стягнення витрат на надання професійної правничої допомоги адвоката, враховуючи наступне.
Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №906/194/18, акцентує увагу на необхідності дослідження документів на підтвердження обсягу витрат на правову допомогу, у тому числі щодо необхідності наявності розрахунку відповідних витрат, а також оцінки можливого фактичного їх понесення, оскільки у зазначеному випадку встановлення факту понесення витрат залежить від доведення факту надання правової допомоги у відповідних обсягах.
Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а тому відповідно до вимог чинного процесуального закону цілком достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 15.06.2021 у справі №922/2987/20, від 18.05.2021 у справі №923/121/20, від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі №923/726/18 та від 26.02.2020 у справі №910/14371/18.
Крім того, частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Відтак, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. 
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
Як встановлено судом позовна заява надійшла до Господарського суду Одеської області у спрощений спосіб через систему «Електронний суд», також у справі наявні докази, що відповідач також був ознайомлений з даним позовом через систему «Електронний суд», що підтверджується квитанцією №5524693 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС, а тому інформація, яка зазначена представником позивача в описі виконаних робіт щодо збору, друку та посвідчення додатків до матеріалів справи, надіслання до суду та відповідачу позову, а також збору, друку та посвідчення додатків до попереднього (орієнтованого) розрахунку є безпідставною, оскільки документи, які подані через систему «Електронний суд» не посвідчуються в паперовому вигляді, крім того не зрозумілим є визначення витраченого часу в кількості аркушів.
При цьому суд бере до уваги, що робота адвоката, направлена на підготовку та посвідчення копій, є складовою підготовки та складання позовної заяви, та в будь-якому випадку не пов`язана з саме правовою допомогою. При цьому, позивач скористався можливостю використання функціоналу «Електронний суд» для мінімізації таких витрат.
Суд також зауважує, що позивачем до розміру витрат на оплату послуг адвоката включено також витрати на підготовку попереднього розрахунку суми витрат на професійну правничу допомогу з додатками.
У даному випадку суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22, відповідно до якої заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною. З огляду на, що подання стороною заяви про розподіл судових витрат не може бути ототожнено з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору.
Крім цього, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду погодився з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №914/1564/20 та у додаткових постановах від 20.09.2023 у справі №922/838/22, від 14.09.2023 у справі №911/3076/21, від 06.09.2023 у справі №914/131/22, від 30.08.2023 у справі №911/3586/21, від 25.07.2023 у справі №914/4092/21, від 07.02.2023 у справі №922/4022/20, від 23.08.2022 у справі №909/328/18, від 05.07.2022 у справі №910/10507/21 щодо застосування статей 123, 126 ГПК України, про те, що заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.
Окрім того, судом встановлено, що включення до переліку таких послуг як оформлення договірних відносин з клієнтом та усна консультація не є наданням професійної правничої допомоги в рамках даної справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про безпідставність покладання на відповідача відшкодування таких витрат, так як зазначений вид наданих послуг не може бути виділений в окремий вид послуг, а є обов`язковою передумовою здійснення представництва та захисту інтересів клієнта у справі №916/5395/25, а вказані пункти спрямовані на досягнення представником позивача однієї мети - представництва інтересів у справі № 916/5395/25.
Додатково суд наголошує, що надання правової допомоги це професійний обов`язок адвоката, який знає закон та судову практику. Виокремлення адвокатом таких послуг як, наприклад, консультація, підготовча робота для складання позовної заяви, аналіз законодавства та судової практики, та, зокрема, підготовка додатків до позовної заяви, як самостійних видів адвокатської послуги є необґрунтованим та охоплюється діями адвоката з «складання та подання позовної заяви». 
В свою чергу, Верховний Суд у справі № 922/3858/20 вказує на те, що зустрічі із замовником з метою з`ясування обставин справи не стосуються підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції, бо спілкування людини з адвокатом у контексті правової допомоги підпадає під сферу приватного життя. При цьому, зустріч із клієнтом та надання консультації має організаційний характер, є складовою підготовки матеріалів та за своєю суттю не може бути віднесена до правової допомоги як окрема послуга.
До того ж, в матеріалах справи немає підтвердження, що клієнту разом з тим здійснювалось надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст.126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (наприклад, рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п.269).
Суд зазначає, що оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.
Судом здійснено детальний та ретельний аналіз кожної складової наданих адвокатом Нахамко В.І. послуг, перелік яких наведений в описі наданих послуг, та за результатами здійсненого судом аналізу наданих відповідачем доказів, суд виходить із дійсного та підтвердженого розміру гонорару, зазначеного в акті приймання-передачі наданої правничої допомоги від 03.06.2025 на суму 5500,00 грн
При цьому, зважаючи на час, необхідний для дослідження наведеної вище кількості доказів, нескладний характер спору та сталу судову практику з даного питання, враховуючи незначну кількість доказів та відсутність складних арифметичних розрахунків позову, суд приходить до висновку про те, що розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу позивачем значно завищено.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що визначений відповідачем до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є завищеним і не являється співмірним і пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, а до вартості послуг включені послуги, які не відповідають критерію реальності, а тому є необхідність у відмові в частині витрат на правничу допомогу, які не підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
Відтак, з огляду на фактичні обставини даної справи, її незначну складність, предмет, та підстави позовних вимог, суд вважає, що визначений позивачем розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності, становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про необхідність присудження до стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн за написання позовної заяви.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 130, 191, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов – задовольнити повністю.
2. Стягнути з Відділу освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області (вул. Соборна, № 1, корп. А, с-ще Великодолинське, Одеський р-н, Одеська обл., 67832, код ЄДРПОУ 43991548) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК Енергія Стандарт» (вул. Городоцька, № 214, м. Львів, 79040, код ЄДРПОУ 44090418) заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі 30 009 (тридцять тисяч дев`ять) грн 70 коп, 3 % річних у сумі 821 (вісімсот двадцять одна) грн 36 коп, інфляційні втрати у сумі 1 687 (одна тисяча шістсот вісімдесят сім) грн 00 коп, судовий збір у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп та витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 (три тисячі) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України.
Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.
Повне рішення складено 12 березня 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський