УХВАЛА
16 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 127/4063/26
провадження № 61-4776ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України про стягнення недоотриманих коштів,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) про стягнення недоотриманих коштів.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ про стягнення недоотриманих коштів залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Роз`яснено позивачу, що 
в разі якщо у вказаний строк недоліки позовної заяви не будуть усунуті, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ про стягнення недоотриманих коштів визнано неподаною та повернуто позивачу. Роз`яснено позивачу, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року визнано, що звернення ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області 
від 09 березня 2026 року є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2026 року повернуто заявниці.
Застосовано до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу 
в розмірі 3 328,00 грн та стягнуто з неї вказану суму в дохід Державного бюджету України.
07 квітня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року (надійшла до суду 10 квітня 2026 року), в якій просить суд: скасувати оскаржуване судове рішення, передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що Вінницький апеляційний суд скористався допущеною заявником помилкою між словами побори та збори, маючи на меті отримати з заявника кошти, а не можливість надання заявнику виправити помилку.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 356 ЦПК України закріплена форма і зміст апеляційної скарги.
Частиною першою, другою статті 44 ЦПК України закріплено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі 
№ 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зроблено висновок, що нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні 
у виступах учасників судового процесу та їх представників. Використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), 
а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями 
в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України.
Аналогічно Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див., ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. the Czech Republic, заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 04 лютого 2003 року (Duringer and Grunge v. France, заяви № 61164/00 
і № 18589/02)).
Згідно з частиною третьою статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити цю скаргу без розгляду або повернути скаргу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції про повернення позовної заяви, ОСОБА_1 звернулася до Вінницького апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Однак, заявником не дотримані вимоги статті 356 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції встановив, що у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 використала лексику, яка не притаманна для написання ділових документів, зокрема апеляційних скарг, а саме застосувала такі висловлювання: «…суд першої інстанції не маючи чим зайнятися…»; «…сплати судового побору…».
Враховуючи зазначені висловлювання, суд апеляційної інстанції обґрунтовано застосував вимоги статті 44 ЦПК України, та повернув апеляційну скаргу заявнику.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що звернення ОСОБА_1 із апеляційною скаргою, у якій вона, з поміж іншого, демонструє зневажливе ставлення до суду і до судової системи загалом, становить очевидну неповагу, свідчить про зухвалість, відтак не спрямоване на ефективний захист її прав, свобод та інтересів.
Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод 
у здійсненні судочинства.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що з метою запобігання зловживанню в подальшому ОСОБА_1 її процесуальними правами необхідно застосувати до неї заходи процесуального примусу, зокрема стягнути з неї у дохід державного бюджету штраф у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 3 328,00 грн.
Відповідно до частини шостої статті 148 ЦПК України суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.
Верховний Суд зазначає, що повернення апеляційної скарги не позбавляє 
ОСОБА_1 права звернутися до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга необґрунтованою.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 березня 
2026 року у вищевказаній справі є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України про стягнення недоотриманих коштів відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк