Справа № 524/13382/25
Провадження №2/524/1054/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.04.2026 
Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:
головуючого судді Ковальчук Т. М.,
за участю секретаря судового засідання: Воблікової І. О.,
представника позивача – Шевченка С. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Кременчуці позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав,
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Шевченко С. М., звернулася до суду позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 (далі – відповідач, ОСОБА_2 ) батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На обґрунтування позову зазначила, що від шлюбу з відповідачем, який розірвано рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 березня 2020 року, народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 3 вересня 2019 року сторони перестали проживати разом, після чого останній майже відразу виїхав на постійне місце проживання до Польщі. Із того моменту син ОСОБА_4 фактично залишився проживати разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебував під її повним наглядом, вихованням та утриманням; з цієї дати відповідач припинив будь-яке спілкування зі нею та з сином, перестав цікавитися ОСОБА_4 та брати участь у його вихованні та утриманні. Згодом вона звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини – ОСОБА_3 ; на підставі виконавчого листа, виданого Автозаводським районним судом міста Кременчука у справі № 524/1499/20, з відповідача з 12 березня 2020 року стягуються аліменти на утримання дитини, заборгованість становить 152057,90 грн.
27 грудня 2023 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_5 (далі – ОСОБА_5 ). Після укладення шлюбу позивач разом із чоловіком та сином почали проживати разом за адресою: АДРЕСА_2 , де проживають і зараз. Квартира за вказаною адресою належить на праві власності матері її чоловіка – ОСОБА_6 . 
Відповідач ОСОБА_2 не піклується про дитину, ніяким чином йому не допомагає: ані матеріально (наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 152057,90 грн), ані фізично, ані духовно. Всі витрати щодо утримання, виховання та забезпечення сина несе особисто позивач, також у цьому їй допомагає її чоловік – ОСОБА_5 . Відповідач самоусунувся від вказаних процесів; він повністю ігнорує спілкування з дитиною, не провідує сина, взагалі не приймає участі в його житті, вихованні, моральному та духовному розвитку; не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не піклується та не цікавиться його здоров`ям, навчанням, не забезпечує його підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням і медичним оглядом, лікуванням; не надає синові доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу та не створює умов для отримання ним освіти. При цьому, відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання сина. Позивач наразі не працює, родину матеріально забезпечує її теперішній чоловік.
Ухвалою від 21 жовтня 2025 року суд у справі відкрив провадження та призначив підготовче засідання, яке ухвалою від 11 лютого 2026 року закрив та призначив справу до судового розгляду.
Ухвалою від 19 листопада 2025 року суд задовольнив клопотання позивача та витребував у Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянином України ОСОБА_2 за період із 01 вересня 2019 року по час виконання ухвали суду.
02 березня 2026 року до суду надійшла заява від представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, у якій він просив долучити до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради цього органу про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також просив проводити розгляд справи без його участі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (про що свідчать зворотні конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а також оголошення про виклик, наявні в матеріалах справи), із клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, своїм правом подати відзив на позовну заяву не скористався.
Згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Частиною першою статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, убачається, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У рішеннях ЄСПЛ, зокрема звертає увагу, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
За наведених обставин, ураховуючи думку представника позивача, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
У судовому засіданні заслухано представника позивача, який просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позові.
Свідки ОСОБА_7 (подруга позивача) та ОСОБА_8 (хрещений батько дитини) пояснили суду, що ОСОБА_2 не виходить на зв`язок та не цікавиться життям дитини, на святкування дня народження сина жодного разу не з`являвся, подарунки або інші речі дитині також не передає; від дитини про існування ОСОБА_2 або будь-які контакти з ним вони нічого не чули; із 2019 року сторони не проживають разом, відповідач повністю обірвав зв`язки з родиною та виїхав до Польщі. ОСОБА_7 додатково зауважила, що взагалі вважала ОСОБА_5 біологічним батьком ОСОБА_4 , а ОСОБА_8 зазначив, що навіть у час спільного короткочасного проживання сторін разом відповідач мало приділяв уваги дитині. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, пояснення свідків, дослідивши висновок органу опіки та піклування, суд дійшов таких висновків.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі – Конвенція про права дитини), ратифікована Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі – СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.
У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 04 березня 2026 року у справі № 191/5798/23, від 04 березня 2026 року у справі № 450/4287/23, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначала пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. 
Суд установив, що ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_9 – матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 19).
Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 16 березня 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 розірвано.
30 вересня 2020 року Автозаводський районний суд міста Кременчука видав виконавчий лист № 524/1499/20 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але в розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку щомісячно, починаючи з 12 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Як убачається з розрахунку заборгованості № 165914 від 21 липня 2025 року Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_9 станом на 01 липня 2025 року становить 152057,90 грн.
ОСОБА_5 та ОСОБА_9 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 27 грудня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 1275.
Як убачається з довідки про реєстрацію місця проживання № 10509 від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
На виконання ухвали Автозаводського районного суду міста Кременчука від 19 листопада 2025 року Державна прикордонна служба України надала інформацію щодо перетинання державного кордону України, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (виїзд 04 липня 2020 року об 07:00 годині) через пункт пропуску Краківець. Іншої інформації (про в`їзд) не має.
На адвокатські запити ОСОБА_11 : Приватний лікар-педіатр ОСОБА_12 повідомила, що надавала медичну допомогу пацієнту ОСОБА_3 02 лютого 2023 року, 28 січня 2025 року, 12 березня 2025 року з приводу простудних захворювань. Плановий медичний огляд дитини проводився у 2024 і 2025 роках перед початком шкільного навчання з видачею довідки 086/о. На прийомах з дитиною була мати, ОСОБА_1 , також велося листування з нею у «Вайбері» з метою корегування лікування ОСОБА_4 після отриманих результатів аналізів. Батько дитини ОСОБА_2 на прийомі з ОСОБА_4 не був; Приватна організація «Кременчуцький ліцей «Льон&Дрім скул» надала інформацію, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у Приватній організації «Кременчуцький ліцей «Льон&Дрім скул» із 24 серпня 2023 року по 30 травня 2024 року, з 01 вересня 2024 року та переведений до 2-го класу. Договір на відвідування дитиною закладу укладено з матір`ю ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), спілкування з адміністрацією та вихователями здійснювала виключно мама. ОСОБА_2 за час відвідування дитиною закладу дошкільної освіти не приходив і не телефонував працівникам закладу. Приводила до закладу і забирала ОСОБА_4 мати – ОСОБА_1 . Плату за перебування у закладі також здійснювала мати. Батько ОСОБА_2 за час відвідування ОСОБА_4 закладу батьківські збори, святкові заходи та інші заходи за участю дитини не відвідував.
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надав висновок, затверджений рішенням цієї ради від 20 лютого 2026 року № 537, яким визнав доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З цього висновку вбачається, що відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 17 грудня 2025 року за адресою: АДРЕСА_2 , у двокімнатній квартирі з усіма комунальними зручностями проживає ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та чоловіком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Квартира належить на праві особистої власності матері ОСОБА_5 – ОСОБА_6 . У квартирі наявні меблі нового зразка, побутова техніка, санітарно-гігієнічні умови задовільні, у кімнатах чисто та охайно. Для ОСОБА_4 відведена окрема кімната, в якій облаштоване місце для сну та відпочинку, – ліжко; наявний стіл для навчання, поличка з дитячою літературою, технічні засоби для освітнього процесу, геймерське крісло, шкільне приладдя, спортивний інвентар, іграшки, шафа з одягом та взуттям згідно сезону та вікової категорії, засоби гігієни. У родині панує позитивний, комфортний мікроклімат. 
З метою з`ясування ставлення батька до можливого позбавлення його батьківських прав та причин невиконання ним своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, службою у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області направлено листа за останнім відомим місцем проживання ОСОБА_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_3 . Вказаним листом останнього було запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області; поштове відправлення, яке направлялось за місцем його реєстрації та проживання, повернулося у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою.
07 січня 2026 року спеціалісти служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, з метою з`ясування думки батька щодо можливого позбавлення його батьківських прав, здійснили виїзд за останнім відомим місцем проживання ОСОБА_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_3 . На час візиту вдома нікого не було, зі слів сусідів стало відомо, що останній вже близько п`яти років проживає в Республіці Польща, а його батьки проживають у селі Рокитне Кременчуцького району Полтавської області; інколи навідуються до будинку, іншої інформації про місцезнаходження ОСОБА_2 та його контактних даних не встановлено. 
ОСОБА_2 до служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області відповідних пояснень щодо можливого позбавлення його батьківських прав не надав, точне місцезнаходження його невідоме, зв`язок з ним відсутній. 
У судовому засіданні представник позивача просив урахувати надані малолітнім ОСОБА_3 представникам органу опіку та піклування пояснення, та не викликати останнього у судове засідання для заслуховування його думки з метою запобігання психотравмуванню дитини, оскільки остання вважає нового чоловіка своєї матері татом. 
Ураховуючи наведене, за таких обставин суд ураховує позицію Верховного Суду, викладену у його постанові від 19 червня 2024 року у справі № 372/3402/22.
Так, згідно з частиною першою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Аналогічні приписи закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою держави – учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Верховний Суд зазначив, що належна увага повинна приділятись поглядам та думці дитини у відповідності з її віком і зрілістю. Право бути почутою є правом дитини, а не обов`язком. Водночас думка дитини не завжди може відповідати її найкращим інтересам.
У справі «Ген та інші проти України» (рішення ЄСПЛ від 10 червня 2021 року, заяви № 41596/19, 42767/19, пункт 66) суд зазначив, що право дитини висловлювати власні погляди не потрібно тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю.
Верховний Суд зауважив, що суд може оцінювати думку дитини з урахування їх віку не лише безпосередньо в судовому засіданні, але і через оцінку висновку органу опіки і піклування, службові особи якого проводили опитування дитини; за наслідками професійного посередництва, зокрема шляхом її опитування у присутності експерта психолога, який має відповідну кваліфікацію та може проводити бесіди з дитиною і правильно передати та інтерпретувати її слова, з фіксацією його результатів для суду у вигляді висновків експерта.
Отже, з огляду на право дитини бути вислуханою способами забезпечення реалізації такого права у справах, зокрема щодо визначення способу участі у вихованні дитини, можуть бути: заслуховування думки безпосередньо від дитини в залі судового засідання; отримання інформації щодо думки дитини з висновку органу опіки і піклування, експерта та / або спеціаліста.
Ураховуючи наведене, суд виходить із того, що у даному випадку, передбачене статтею 171 СК України право дитини бути вислуханою було реалізоване під час спілкування з нею представників відповідного органу опіки та піклування, інформацію за наслідками якого викладено у висновку цього органу. Зокрема, суд враховує, що у порядку статті 171 СК України представники органу опіку та піклування з`ясували думку малолітнього ОСОБА_3 , який пояснив, що проживає разом із мамою і татом ОСОБА_14 , який його возить на навчання, купує солодощі, іграшки, з яким вони разом готують їжу коли мама на роботі, а також гуляють із собакою; тато ОСОБА_14 допомагає йому прибирати в кімнаті, вирішувати домашні завдання; всі разом вони гуляють, їздять до бабусі та дідуся, з якими весело проводять час. 
У висновку органу опіки та піклування також зазначено, що в матеріалах справи є висновок психолога № 16, виданий клінічним психологом ОСОБА_15 17 листопада 2025 року, за результатами психологічного діагностичного обстеження ОСОБА_3 стало відомо, що останній не бачить ОСОБА_2 (рідного батька хлопчика) частиною своєї родини. Наявність теплого та довірливого контакту з чоловіком матері компенсує йому нестачу спілкування з рідним батьком. Наразі потреби дитини задовольняються дорослими. Хлопець зростає в атмосфері довіри та підтримки. На думку дитини, тепер вони проживають великою та дружньою родиною, де панує мир та злагода, думка кожного важлива, є любов і піклування. Тривала відсутність контакту між ОСОБА_4 та його біологічним батьком не сприяло формуванню у дитини позитивного емоційного образу батька. Для гармонійного розвитку емоційної сфери та почуття родинної залежності доцільно забезпечити для ОСОБА_4 стабільне коло значущих дорослих, які надають йому підтримку, увагу та відчуття безпеки. На даному етапі біологічний батько не входить до цього кола значущих осіб, тому ініціювання контактів може бути передчасним та травмуючим. Спроба встановити контакт із батьком або схиляти до нього дитину, який є фактично незнайомим для ОСОБА_4 (все, що хлопчик може пригадати це обривки травматичних ситуацій), може викликати у нього тривожність, почуття невизначеності та внутрішнє напруження, оскільки дитина не отримувала від нього ні емоційної підтримки, ні стабільного зв`язку, необхідного для формування здорової прив`язаності. У зв`язку з цим доцільно утриматися від контакту між батьком і дитиною, оскільки в усвідомленому віці ОСОБА_4 спілкування між ними не відбувалося. Відсутність емоційного зв`язку, спільного досвіду та довіри може призвести до внутрішньої напруги й емоційної травматизації у разі раптового встановлення стосунків. Тому, на цьому етапі рекомендується зосередити увагу на збереженні стабільного емоційного середовища, у межах якого ОСОБА_4 відчуває турботу, підтримку та безпеку з боку значущих для нього дорослих. Наразі найважливішим є збереження для Кіріла стабільного, передбачуваного та емоційного сприятливого середовища, де він відчуває любов, підтримку та прийняття з боку тих дорослих, які дійсно беруть участь у його житті.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( частина перша статті 81 ЦПК України).
З огляду на зазначене, суд вважає, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно виховання малолітнього сина, зокрема, свідоме нехтування ним своїми обов`язками як батька.
Позивач та її представник довели та обґрунтували обставини, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують дитині необхідного медичного догляду, лікування та харчування.
Наведене свідчить, що батько дитини без поважних та обґрунтованих причин в повній мірі самоусунувся від належного виконання своїх батьківських обов`язків; протягом тривалого часу, враховуючи вік дитини, не бере участі у житті сина, не підтримує з ним контакту, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, що підтверджує відсутність між батьком та дитиною будь-якого емоційного чи духовного зв`язку.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, винну поведінку батька та свідоме нехтування ним своїми обов`язками.
Ураховуючи відсутність будь-яких особистих відносин між дитиною та батьком, що є найважливішою складовою поняття «сімейне життя», протягом більше ніж шести років, відсутні підстави вважати, що анулювання юридичного зв`язку між батьком і дитиною негативно вплине на ці відносини. Отже, позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина, не буде суперечити інтересам останнього, враховуючи відсутність батька в його житті та невиконання ним батьківських обов`язків.
Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, урахувавши найкращі інтереси дитини, вважає, що позовна заява про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню.
Підстави для вирішення питання щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини відповідно до частини третьої статті 166 СК України відсутні, оскільки це вже було предметом розгляду у справі № 524/1499/20.
Судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до статті 141 ЦПК України.
Керуючись статтями 4, 5, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280–284, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно його малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Третя особа: Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, ЄДРПОУ 04057287, площа Перемоги, буд. 2, м. Кременчук, Полтавська обл.
Суддя Т. М. Ковальчук