Справа № 944/1115/25
Провадження №2/944/1159/25

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

19.03.2026 року	м.Яворів 	

Яворівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Колуна Ю.М.
з участю секретаря судового засідання Корабель С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у м. Яворові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
встановив:
позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ними 24.01.2001 був укладений шлюб, який було розірвано заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області 30.10.2023. Від спільного подружнього життя у них народилося троє дітей. Позивач наголосила на тій обставині, що за час подружнього життя сторони фактично жили за її кошти. Зокрема, на початку їх спільного проживання вона мала свої збереження-1700 доларів США. Також отримувала виплати по безробіттю та періодично працевлаштовувалася, зокрема працювала продавцем в ТзОВ “Фортуна”. А відповідач, починаючи з 1999 шукав собі роботу, періодично був працевлаштований та фактично сім`я жила за кошти, які позивач отримувала по безробіттю, її заробітну плату та допомоги рідних. Відповідач мав деколи незначний підробіток. За період перебування у шлюбі ними набуто нерухоме та рухоме майно. Зокрема житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,25 га, за цією ж адресою. Так, 10.04.2001 сторони купили згаданий вище житловий будинок, житлова площа якого на день укладення договору купівлі-продажу становила 33,8 кв.м., складався з двох житлових кімнат. Житловий будинок знаходився на земельній ділянці, яка перебувала в користуванні попереднього власника. Право власності за будинком зареєстровано за відповідачем. У 2004 сторони вирішили приватизувати цю земельну ділянку, цим питанням займався відповідач, та рішенням Порічанської сільської ради Яворівського району Львівської області №255 від 14.10.2004 йому було передано у власність вказану земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 19.05.2006 був виданий Державний акт на право власності. Позивач зазначила, що в період з квітня 2005 року до вересня 2010 року сторони самовільно здійснили реконструкцію спільного будинку, в результаті чого збільшилась загальна площа будинку до 123,5 кв.м, житлова до 45,5 кв.м, кількість житлових кімнат - 3, збільшилась і площа нежитлових приміщень до 97,6, з них гараж - 41,1 та літня кухня - 56,5 кв.м., тощо. До робіт по реконструкції будинку долучилась рідня позивача, зокрема її батько здійснював контроль над роботою та використанням майстрами будівельних матеріалів. Займався придбанням та доставкою керамічної плитки, клею, шпаклівки, тощо. Однак, 22.03.2017 узаконивши реконструкцію будинковолодіння, на відповідача було зареєстровано право власності на це нерухоме майно. Починаючи з січня 2023 року відповідач визначився щодо його окремого проживання і почав вивозити речі, які йому були необхідні. Водночас позивач сама несла витрати по утриманню всієї садиби, а відповідач, жодної участі в обслуговуванні та утриманні будинковолодіння не приймав. Також їй самостійно доводиться утримувати неповнолітнього сина, так як ОСОБА_1 сплачує лише 5000,0 грн аліментів, що недостатньо для розвитку дитини. Окрім цього, за час подружнього життя сторони придбали транспортні засоби MERCEDES BENZ 609 D та SKODA OCTAVIA, які також зареєстровані за відповідачем. Так, автомобілем MERCEDES BENZ 609 D користується сам ОСОБА_2 , а автомобілем SKODA OCTAVIA за його згодою користуватися донька сторін. Позивач вважає, що оскільки останній не відмовився на користь доньки від цього автомобіля, то такий має належати позивачу на праві особистої приватної власності. З метою досудового врегулювання цього спору ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача стосовно поділу нерухомого майна мирним шляхом, через нотаріальну контору, на що він спочатку дав згоду та, коли вона надала нотаріусу всі документи для укладення договору дарування, відповідач різко змінив свою думку. Враховуючи те, що згоди стосовно порядку розподілу нерухомого майна та транспортних засобів між сторонами не досягнуто, такий спір, відповідно до ст.71 СК України, має бути вирішено судом. ОСОБА_1 просила суд визнати зазначене вище майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку та земельної ділянки, а також визнати за нею право власності автомобіль SKODA OCTAVIA, в свою чергу право власності на автомобіль MERCEDES BENZ залишити за відповідачем.
Ухвалою судді від 26.03.2025 позовна заява прийнята до розгляду та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Також 05.01.2026 проведено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, якою просила розгляд справи здійснити без її участі, позов підтримала та просила задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечила.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось до суду, де у довідці про причини повернення зазначено про те, що "адресат відсутній за вказаною адресою", також розміщено оголошення на веб-сайті "Судова влада" сторінка Яворівського районного суду Львівської області, розділ - оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої невідоме. ОСОБА_1 причини своєї неявки суду не повідомив, відзив та клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, а тому суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності.
На підставі ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечувала позивач.
При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України) відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Згідно із положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що з 24.01.2001 по 30.10.2023 сторони перебували у шлюбі, який розірвано, що підтверджується рішенням Яворівського районного суду Львівської області у справі № 944/4905/23. 
Від спільного подружнього життя у них народилося троє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про народження НОМЕР_2 ), неповнолітнім з яких є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (копія свідоцтва про народження НОМЕР_3 ).
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.04.2001, посвідченого приватним нотаріусом Гуцал Л.І, ОСОБА_2 придбав житловий будинок з відповідними господарськми будівлями і спорудами (гараж, ворота, хвіртка, тощо), що в АДРЕСА_1 , що складався з двох житлових кімнат житловою площею 33,8 кв.м. Право власності зареєстроване за ОСОБА_2 27.09.2001, що підтверджуєтеся реєстраційним посвідченням ЛОДКБ ТІ та ЕО серія НОМЕР_4 .
За наслідком дослідження копії технічного паспорта від 21.09.2015 на житловий будинок в АДРЕСА_1 , копії декларації про готовність обєкта до експулатації від 22.10.2015 №ДО-3-К-7125/Д встановлено, що збільшилась загальна площа будинку до 123,5 кв.м, житлова до 45,5 кв.м, кількість житлових кімнат - 3, збільшилась і площа нежитлових приміщень до 97,6, з них гараж (В) - 41,4 та літня кухня (Г) - 56,5 кв.м. Над першим поверхом є добудований мансардний поверх. 
Також встановлено, що ОСОБА_2 набув права власності на земельну ділянку кадастровий номер 4625886400:06:001:0073 згідно з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 049069, виданого 19.05.2008 Порічанською сільською радою на підставі рішення №255 від 14.10.2004, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.06.464.00907.
Згідно з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.03.2017 № 83137206, власником житлового будинку загальною площею 123,5 кв.м. та земельної ділянки кадастровий номер 4625886400:06:001:0073 зазначений відповідач ОСОБА_2 .
Як вбачається із висновку про вартість об`єкта оцінки СОД ТОВ «БЮРО ОЦІНКИ АВЕНЮ» від 04.08.2023, вартість майна – житлового будинку, загальною площею 123,5 кв.м., що розташоване в  АДРЕСА_1 , становить 167850,0 грн.
З витягу №НА-4600613052023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок сформованого 08.08.2023 слідує, що вартість земельної ділянки складає 698300,0 грн
Відповідно до інформації РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано- Франківській та Закарпатській областях №31/28/16/1621-аз/05-2024-1571-2024 від 24.09.2024 (40544), наданої у відповідь на адвокатський запит, вбачається, що згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 24.09.2024, за ОСОБА_2 зареєстровані транспортні засоби: 21.07.2020, SKODA OCTAVIA, 2004 року випуску, об`єм двигуна 1896 см.куб. та 04.09.2019, MERCEDES-BENZ 609D, 1991 року випуску, об`єм двигуна 4000 см.куб. Копії документів, що стали підставою для проведення реєстрації автомобілів знищено в зв`язку із закінченням термінів зберігання три роки.
З копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що він до листопада 1999 року працював заступником директора кооперативу “Комета”, з лютого по вересень 2002 року останній обіймав посаду директора народного дому “Просвіта” при Львівському державному аграрному університеті, також 2007- 2011 роках працював керівником народного ансамблю “Троїсті музики” при Львівському національному аграрному університеті (м.Дубляни).
З копії трудової книжки ОСОБА_6 встановлено, що вона з березня по серпень 2000 року працювала продавцем в ТзОВ “Фортуна”. Згодом з 2007 була прийнята на роботу підприємством «Шанс» та цього ж року звільнена, у 2018 працювала у ФОП « ОСОБА_7 ».
Згідно з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19.02.2025 №115, до складу сім`ї зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , входять ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Як стверджує позивач,  ОСОБА_2 не проживає у житлового будинку    АДРЕСА_1 з 2023, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами про відсутність мешканців по місцю проживання від 27.02.2023,22.05.2024, 13.02.2025, які підписані членами комісії Порічанського старостівського округу та сусідами.
Окрім цього позивачем ОСОБА_1 надано суду на дослідження розписки відповідача з переліком речей, які він узяв в користування, квитанції про оплату житло-комунальних послуг, податків, виписки про стан здоров`я дитини сторін.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 25 лютого 2019 року, справа у справі №199/2099/17.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Як встановлено судом та підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок в АДРЕСА_1 , (загальною площею 123,5 кв.м.), зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_2 . Спірне майно набуте сторонами у період шлюбу під час спільного проживання, а тому презюмується належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 Земельного кодексу України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України.
Враховуючи те, що на спірній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу, тому до позивача ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку.
Що стосується доводів позивача, щодо вкладів її особистих коштів у реконстуркцію спірного майна, оскільки дохід відповідача був нестабільним та незначним, суд зазначає, що згідно положень ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Так, матеріали справи не містять відомостей про доходи сторін. Посилання ОСОБА_1 на те, що фактично сім`я жила за її кошти та здійснила реконструкцію спільного будинку (в результаті чого збільшилась загальна площа будинку до 123,5 кв.м) за участі рідні позивача, суд вважає неспроможними, оскільки нею не надано належних доказів на підтвердження того, що кошти витрачені на реконструкцію спірного майна були її власними.
Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зокрема, як підставу для відступлення від рівності часток, позивач зазначила, що їх спільний син проживає з нею та перебуває на її утриманні, при цьому слід вказати, що проживання дитини з позивачем, з огляду на приписист.70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02.03.2020 № 448/1722/16-ц.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що позивач зверталася до відповідача з вимогами (досудовими чи в судовому порядку) щодо стягнення додаткових витрат на дитину, чи взагалі повідомляла відповідача про наявність таких витрат чи, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення неповнолітньої дитини, як і доказів відмови відповідача в їх наданні.
Також слід зазначити, що позивачем ОСОБА_1 не наведено жодного обґрунтування того, чому її частка у спільному майні має бути збільшена саме до 2/3. Зокрема, вказані нею обставини здійснення з 2023 витрати по утриманні садиби також не можуть бути підставами відступлення від рівності часток колишнього подружжя сторін. 
Під час судового розгляду позивачем не спростована презумпція спільності права власності на спірне домогосподарство та земельну ділянку. 
Враховуючи зазначене положення, відсутність домовленості сторін щодо поділу майна та обставин, що б давали підставу для відступу від рівності часток, суд дійшов висновку, що частки сторін у спільному майні є рівними.
Оскільки житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 , були придбані сторонами під час перебування у шлюбі та відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то підлягають поділу між сторонами в рівних частках, тобто по 1/2 частці кожному, а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині виділення сторонам у приватну власність, а саме автомобіля SKODA OCTAVIA, 2004 року випуску позивачу ОСОБА_8  та автомобіля MERCEDES BENZ 609 D, 1991 року випуску відповідачу ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21, у разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю.
За приписами ч. ч. 2 - 5 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Пунктом 2 частини 1, частиною 2 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною . Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Частиною 2 статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Зазначені вище транспортні засоби були придбані під час перебування сторін у шлюбі та відповідно є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, однак є неподільними речами.
За змістом ч. ч. 1 та 7 ст. 41 Конституції України, ч. ч. 1 та 5 ст. 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі №522/17831/20, від 19 лютого 2020 року у справі №615/1364/16-ц та від 17 серпня 2022 року у справі №522/8676/20.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно постанова Верховного Суду від 05 листопада 2024 року у справі № 127/3135/23.
Як встановлено під час судового розгляду, транспортні засоби SKODA OCTAVIA, 2004 року випуску, MERCEDES BENZ 609 D, 1991, придбані за час шлюбу сторін, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності статусу спільного сумісного майна подружжя спірних автомобілів. 
Крім того, під час розгляду справи позивачем не подано доказів, а саме висновків експертів про вартість цих транспортних засобів, а також про проведення такої експертизи вона не клопотала, встановити дійсну їх вартість, на час розгляду справи, неможливо.
Враховуючи те, що спірне рухоме майно є неподільними та вартість такого невстановлена, суд дійшов висновку, що спільне майно подружжя, що складається із транспортних засобів SKODA OCTAVIA, 2004 року випуску та MERCEDES BENZ 609 D, 1991 року випуску, підлягає поділу шляхом визнання по 1/2 частини позивачу у власність кожного спірного транспортного засобу.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача належить задовольнити частково.
Відповідно до положень ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, 
у х в а л и в :
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне нерухоме та рухоме майно:
- житловий будинок загальною площею (кв.м) 123,5; житлова площа (кв.м) 45,5 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1203408946258;
- земельну ділянку кадастровий номер 4625886400:06:001:0073, площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);
- транспортні засоби: MERCEDES BENZ 609 D, 1991 року випуску, об`єм двигуна 4000 см.куб., що був зареєстрований за відповідачем 04.09.2019 та SKODA OCTAVIA, 2004 року випуску, об`єм двигуна 1896 см.куб., що був зареєстрований за відповідачем 21.07.2020.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на наступне нерухоме та рухоме майно :
-1/2 частини житлового будинку загальною площею (кв.м) 123,5; житлова площа (кв.м) 45,5 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1203408946258;
- 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер 4625886400:06:001:0073, площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);
-1/2 частки транспортного засобу SKODA OCTAVIA, 2004 року випуску, об`єм двигуна 1896 см.куб., який був зареєстрований за ОСОБА_2 21.07.2020; 
-1/2 частки транспортного засобу MERCEDES BENZ 609 D, 1991 року випуску, об`єм двигуна 4000 см.куб., який був зареєстрований за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
У порядку поділу майна подружжя залишити у приватній власності  ОСОБА_2 наступне нерухоме та рухоме майно :
-1/2 частини житлового будинку загальною площею (кв.м) 123,5; житлова площа (кв.м) 45,5 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1203408946258;
- 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер 4625886400:06:001:0073, площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);
-1/2 частки транспортного засобу SKODA OCTAVIA, 2004 року випуску, об`єм двигуна 1896 см.куб., який був зареєстрований за ОСОБА_2 21.07.2020; 
-1/2 частки транспортного засобу MERCEDES BENZ 609 D, 1991 року випуску, об`єм двигуна 4000 см.куб., який був зареєстрований за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В іншій частині - у задоволенні позову відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 9060,0 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя       Юрій КОЛТУН