ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11лютого 2026 року
м. Київ

справа № 727/9527/23
провадження № 61-14364св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Чернівецька міська рада, Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Стратія Миколи Васильовича на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року,постановлену у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 , у якому просила суд визнати незаконним та скасувати пункт 5.3 розділу 5 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25 червня 2007 року № 505/11; визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації Чернівецької міської ради від 15 грудня 2022 року № 50846; скасувати державну реєстрацію про право власності; визнати за нею право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Чернівецьку міську раду укласти договір найму та здійснити державну реєстрацію місця проживання.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано пункт 5.3. розділу 5 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25 червня 2007 року № 505/11 в частині відкриття особового рахунку ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .
Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації управління комунальної власності Чернівецької міської ради від 15 грудня 2022 року № 50846 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_1 , від 15 грудня 2022 року.
Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , номер відомостей про речове право 50424862, реєстраційний номер нерухомого майна 2740863973060.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача судовий збір у сумі 3 633,60 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Стратій М. В., у червні 2025 року подав апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 травня 2024 року. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив поновити строк для подання апеляційної скарги.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 24 червня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Стратія М. В. залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Стратій М. В., на рішення Шевченківського районного м. Чернівці від 23 травня 2024 року у цій справі відмовлено. Апеляційну скаргу повернуто ОСОБА_2 .

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заявник звернувся до суду з апеляційною скаргою після спливу одного року з моменту проголошення оскаржуваного судового рішення, що відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Апеляційний суд зазначив, що Бужора В.В. не є особою, не повідомленою про розгляд справи у розумінні пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України. ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Стратій М. В., не довів існування обставин непереборної сили, які перешкоджали йому здійснити усі необхідні процесуальні дії для своєчасного звернення до суду з апеляційною скаргою. Твердження ОСОБА_2 про перебування за межами України з лютого 2020 року не свідчить про наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню з апеляційною скаргою на судове рішення.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Стратій М. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити до апеляційного суду для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково відмовив у відкритті апеляційного провадження з підстав пропуску річного строкуз дня ухвалення рішення суду першої інстанції, не врахував, що ОСОБА_2 не був повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2026 року справу призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Стратія М. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом. Водночас однією з важливих гарантій цього права є можливість оскарження судових рішень в апеляційному порядку.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року в пунктах 54, 55 зазначається, що, приймаючи до уваги особливості порядку апеляційного оскарження за українським законодавством, право заявника на доступ до апеляційного суду було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції. У цьому зв`язку суд нагадує, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

У рішенні в справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року, заява № 32671/02, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

За змістом статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин першої та другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Згідно зі статтею 354 ЦПК України (у редакції, чинній на день ухвалення рішення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:
1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;
2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за поданою у червні 2025 року апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Стратій М. В., на рішення Шевченківського районного м. Чернівці від 23 травня 2024 року на підставі частини другої статті 358 ЦПК України, посилаючись, зокрема на те, що апеляційну скаргу подано після спливу річного строку з дня ухвалення рішення, а будь-які обставини, які передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, відсутні.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком апеляційного суду з огляду на таке.

У частині другій статті 358 ЦПК України встановлено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків, зокрема, подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи.
Сплив річного строку з дня складення повного судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 953/5340/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 733/112/20.

У межах річного строку з дня складення повного судового рішення може бути поновлено строк на апеляційне оскарження з інших поважних причин будь-яким заявникам, а особам, не повідомленим про розгляд справи, - і поза межами річного строку.

Тобто річний преклюзивний строк для поновлення строку на апеляційне оскарження не поширюється на учасників справи, не повідомлених про розгляд справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) зазначено, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження і яка, відповідно, не знала/ не могла знати про розгляд справи.
Також у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 201/13990/15-ц, від 29 січня 2021 року в справі № 308/2739/16-ц, від 21 червня 2023 року в справі № 202/32361/13-ц вказано, що під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи в провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання в справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній).

У справі, яка переглядається, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 17 жовтня 2023 року об 11 год. 00 хв.

Копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі судом першої інстанції надіслано ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

09 жовтня 2023 року указана кореспонденція повернулася на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1 а. с. 134).

Суд першої інстанції надіслав ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання повідомлення про виклик у підготовче судове засідання, призначене на 14 листопада 2023 року на 14 год. 30 хв., підготовче судове засідання, призначене на 18 грудня 2023 року на 14 год., які повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1 а. с 180, 189).

Також ОСОБА_2 направлено за адресою: АДРЕСА_3 , судову повістку про виклик до суду на 12 год. 30 хв. 11 січня 2024 року, судову повістку про виклик до суду на 11 год. 00 хв. 06 лютого 2024 року, судову повістку про виклик до суду на 11 год. 30 хв. 27 лютого 2024 року, судову повістку про виклик до суду на 14 год. 30 хв. 02 квітня 2024 року, судову повістку про виклик до суду на 14 год. 30 хв. 29 квітня 2024 року, судову повістку про виклик до суду на 14 год. 30 хв. 23 травня 2024 року, однак кореспонденція повернулася на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1, а. с. 203, 251, 252; т. 2 а. с.18, 35, 55).

У матеріалах справи наявний супровідний лист Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 червня 2024 року про направлення ОСОБА_2 копії судового рішення (т. 2 а. с. 71). 
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування.

Апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_2 не є особою, яка не повідомлена про розгляд справи у розумінні пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України.

Установивши, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, однак з апеляційною скаргою на рішення суду від 23 травня 2024 року звернувсяу червні 2025 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у цій справі на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд, за наслідками якого ухвалено судове рішення, спростовуються судовими повістками, яка надсилалася заявнику за адресою: АДРЕСА_3 , та повернулися до суду з відміткою працівника ПАТ «Укрпошта» про причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Обставин, які виключають застосування судом апеляційної інстанції у цій справі вимог частини другої статті 358 ЦПК України, заявник не довів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_2 з лютого 2020 року по теперішній час перебуває за межами України, не свідчить про наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню з апеляційною скаргою на судове рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Стратія Миколи Васильовича залишити без задоволення.

Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк