Номер провадження: 22-ц/813/2562/26 
Справа № 522/22058/25-Е
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С.,
за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2025 року, постановлену під головуванням судді Донцова Д.Ю., у справі за клопотанням АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про забезпечення доказів до пред`явлення позовної заяви, за участю заінтересованих осіб: приватного нотаріуса Токарської Т.В., Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, 
встановив:

02.10.2025 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі – Банк) звернулось до суду із клопотанням про забезпечення доказів до пред`явлення позовної заяви, за участю заінтересованих осіб: приватного нотаріуса Токарської Т.В., Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2025 року у задоволенні клопотання Банка про забезпечення доказів до подання позовної заяви було відмовлено (а.с.34-37).
В апеляційній скарзі Банк ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (а.с.45-48).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.68-69,75). 
Колегією суддів було також враховано заяву Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (далі – ДНАП ОМР) про розгляд справи без участі представника ДНАП ОМР (а.с.70).
У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні клопотання Банка про забезпечення доказів до пред`явлення позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що подана Банком заява не містить обґрунтувань та доказів на підтвердження наявності реальних ризиків чи загроз того, що докази, про забезпечення яких порушує питання заявник, можуть бути втрачені або їх збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим.

Серед іншого, суд зважав на тому, що в розпорядженні представника заявника є інформація щодо місця перебування спадкової справи, яка зберігається у приватного нотаріуса Токарської Т.В., відтак підстави припускати, що цей засіб доказування може бути втрачений або отримання його копії стане згодом неможливим чи утрудненим, - відсутні.

Що стосується вимоги заяви Банку в частині витребування від ДНАП ОМР або від іншого територіального органу, до повноважень якого входять питання реєстрації місця проживання фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу останнього місця реєстрації проживання померлого, то суд першої інстанції зазначив, що у матеріалах, доданих до заяви про витребування доказів відсутні будь-які докази того, що заявником самостійно вживалися заходи щодо отримання таких відомостей.

Крім того, заявником не доведено можливості у подальшому звернення до суду із позовом саме до Приморського районного суду м. Одеси (а.с.34-37).

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Звертаючись із даним клопотанням, Банк зазначав, що з метою отримання банківських послуг у Банку, 27.06.2019 року ОСОБА_1 , підписав Анкету-заяву б/н, а також підписав паспорт споживчого кредиту (а.с.13-14). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер (а.с.18). Заявник зазначає, що на момент смерті, ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим за вищезазначеним договором залишилась заборгованість у загальному розмірі 397 830,00 грн. 
09.04.2025 року Банк звернувся з претензією кредитора до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, з листів якої від 12.02.2025 року Банку стало відомо, що претензію кредитора перенаправлено за належністю приватному нотаріусу Токарській Т.В. (а.с.21).
У листах від 23.04.2025 року та 27.05.2025 року приватний нотаріус Токарська Т.В. повідомила Банку, що претензію кредитора долучено до матеріалів спадкової справи, та що нею було повідомлено спадкоємців після смерті позичальника про зміст претензії кредитора, однаак відмовила Банку у наданні інформації про спадкоємців позичальника, у зв`язку з дією положень ст. 8 Закону України «Про нотаріат» (а.с.23-24).

Банк також зазначав, що інформація щодо спадкоємців необхідна Банку для подачі позову до суду до спадкоємців після смерті ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, отримати самостійно інформацію щодо спадкоємців після смерті ОСОБА_1 є неможливим, оскільки така інформація є конфіденційною, що перешкоджає Банку звернутись з позовом до суду. 

Вирішуючи даний спір, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Суд може витребувати докази також до подання позову, як захід забезпечення доказів, у порядку, встановленому статтями 116-118 цього кодексу.

За правилами ч.ч. 1,2 ст. 116 ЦПК України, суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Статтями 117-18 ЦПК України визначено безпосередньо зміст відповідної заяви та порядок її розгляду судом.

Таким чином, забезпечення доказів, що передбачено ст. 116 ЦПК України, це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01.11.2021 по справі № 520/14132/18, від 01.04.2020 у справі № 367/6751/18-ц «процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. 
Таку ж правову позицію щодо вирішення судами питання про забезпечення доказів висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.03.2020 у справі № 9901/608/19 та від 03.07.2019 у справі № 9901/845/18.

Отже, необхідно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (ст. 116-119 ЦПК України), та витребування доказів у разі неможливості учасниками справи самостійно їх надати (ст. 84 ЦПК України).

Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Дії, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини, визначені у частинах 3 і 4 ст.ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.
Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ч. 3 ст. 1268 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 17.04.2018 у справі №522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Вказану правову позицію викладено в постанові КЦС ВС у справі № 496/4489/16-ц від 23.10.2019.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дій1шла висновку про те, що Банк має право на звернення до суду за захистом свого порушеного права щодо стягнення наявної на момент смерті ОСОБА_1 заборгованості перед Банком за рахунок майна, одержаного у спадщину спадкоємцями, коло яких наразі невідомо.

Довідки про вчинені нотаріальні дії та інші документи надаються нотаріусом протягом десяти робочих днів на обґрунтовану письмову вимогу суду, прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування у зв`язку з кримінальним провадженням, цивільними, господарськими, адміністративними справами, справами про адміністративні правопорушення, що знаходяться у провадженні цих органів, з обов`язковим зазначенням номера справи та прикладенням гербової печатки відповідного органу, а також на обґрунтовану письмову вимогу державного виконавця, приватного виконавця за виконавчим провадженням з обов`язковим зазначенням номера виконавчого провадження та реквізитів виконавчого документа, на підставі якого здійснюється виконавче провадження, Національному агентству з питань запобігання корупції - на його письмовий запит, здійснений з метою виконання повноважень, визначених Законом України «Про запобігання корупції», Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню - на їхню обґрунтовану письмову вимогу, направлену у зв`язку з розглядом справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у встановлений органом Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення строк.

Таким чином, враховуючи, що інформація щодо кола спадкоємців згідно з законодавством України є обмеженою у доступі, Банк позбавлений можливості самостійно отримати таку інформацію, відповідно не може захистити свої права та інтереси у судовому порядку щодо стягнення суми заборгованості за кредитним договором, оскільки не володіє інформацією про спадкоємців, відповідно не може визначити підсудність майбутнього позову та виконати вимоги процесуального законодавства в частині зазначення інформації про відповідачів.

Апеляційний суд також не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо передчасності заявлених вимог з огляду на відсутність в матеріалах заяви доказів звернення до ЦНАПу, оскільки надання такої інформації на запит Банку є неможливим в силу Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (ст.25), Закону України «Про захист персональних даних» (ст.ст.5, 14) та не залежить від наявності заяви зацікавленої особи.

Щодо тверджень суду першої інстанції стосовно того, що заявником не доведено можливості у подальшому звернення із позовом саме до Приморського районного суду м. Одеси, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не було враховано положень ч.4 ст. 116 ЦПК України, згідно яких забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія, тобто за місцем знаходження приватного нотаріусу, яким також є Приморський район м. Одеси.
Проте, суд першої інстанції дійшов до таких висновків без урахування обставини реєстрації кредитора ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за життя був зареєстрований у Приморському районі м. Одеси (а.с.27).

Крім того, за змістом п.1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з практикою ЄСПЛ гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, ЄСПЛ тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банка підлягає задоволенню, ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2025 року – скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст.376, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2025 року про відмову у витребувані доказів – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Повне судове рішення складено 13.03.2026 року. 

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева