ПОСТАНОВА 
Іменем України

09 березня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 399/562/25
провадження № 22-ц/4809/370/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Письменний О. А.,
судді – Дуковського О. Л., Карпенка О. Л.
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу на рішення Онуфріївського районнного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2025 року (суддя Шуліка О. О.), у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий газ за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , - 

В С Т А Н О В И В:
23 червня 2025 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за період з листопада 2020 року по 12 червня 2025 року в розмірі 37736,63 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що між ним та споживачем природного газу ОСОБА_1 укладено типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам, на підставі підписання заяви приєднання.
Вказував, що ним надавались послуги з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , а фактом приєднання відповідача ОСОБА_1 до умов типового договору постачання природнього газу є споживання природнього газу за період з 01 листопада 2020 року по 12 червня 2025 року, акцепт - фінансовий стан колонка «Обсяг», яка вказує на кількість спожитих обсягів газу та оплата за газопостачання.
Зазначав, що він відповідно до умов договору поставив відповідачу природній газ у необхідному для нього об`ємі (обсязі), а відповідач зобов`язаний був своєчасно оплачувати вартість спожитого природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
Посилався на те, що відповідачем своєчасно та в повному обсязі не проводилась повна оплата за спожитий природній газ, внаслідок чого за період з листопада 2020 року по 12 червня 2025 року утворилась заборгованість за спожиті обсяги газу в розмірі 37736,63 грн, які на день звернення до суду не сплачені.
Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за послуги з постачання природного газу у розмірі 37736,63 грн, а також судовий збір в розмірі 3028 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування вимог посилався на те, що суд не надав оцінки тому факту, що станом на листопад 2020 року на території Кіровоградської області постачальником газу для побутових споживачів здійснювало BAT «Кіровоградгаз» (код 03365222). 
Звертає увагу, що з 26 грудня 2022 року постановою HKPЄ № 1840 товариству було призупинено ліцензію на господарську діяльність з розподілу природного газу, лише із січня 2023 року постачальником природного газу на території Кіровоградської області став Позивач, який відповідно до постанови HKPЄ № 1839 від 23.12.2022 року отримав ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території Кіровоградської області. 
Позивач не є правонаступником BAT «Кіровоградгаз» i не має ніяких спільних договорів про правонаступництво та передачу боргу, облік споживання природного газу ведеться відповідно до показників облікових приборів (газового лічильника). Таким чином, позивач міг почати постачання природного газу побутовим споживачам на території Кіровоградської області тільки з січня 2023 року. 
Крім того, позивач не надав жодних доказів реального обсягу споживання, а саме: відсутні акти зняття показників лічильника; відсутні акти звірки між Відповідачем та Позивачем; не надано доказів розрахунку боргу відповідно до фактичного споживання.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).
Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Судом встановлено, що предметом спору в даному провадженні є договірні правовідносини щодо постачання газу, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та відповідними законами "Про житлово-комунальні послуги", «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2494 від 30 вересня 2015 року (далі - Кодексом ГРМ), постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2498 "Про затвердження Типового договору розподілу природного газу".
Відповідно до Закону України "Про ринок природного газу" суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач. 
У відповідності до ст.12 вказаного Закону постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами.
Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку, за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Статтею 40 Закону передбачено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктами 1, 2 глави 1 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494 передбачено, що суб`єкти ринку природного газу (у тому числі споживачі), які в установленому законодавством порядку підключені до газорозподільних систем, мають право на отримання/передачу природного газу зазначеними газорозподільними системами за умови дотримання ними вимог цього Кодексу та укладення договору розподілу природного газу. 
Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання (постачання) природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2498 (далі - типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному Кодексом ГРС.Пунктом 3 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ визначено, що його дія поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем.
Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу - це правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем)відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу.
Доступ до газорозподільної системи - це право користування потужністю складової (об`єкта) газорозподільної системи в обсязі та на умовах, встановлених у договорі (технічній угоді) про надання відповідних послуг з оператором газорозподільної системи.
Оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління;
Споживачем природного газу (споживач) є фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу.
Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, від 30.01.2018 № 110 видано Товариству з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (код ЄДРПОУ 40121452) ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії на території України.
Згідно з п. 5 глави 2 розділу І Кодексу ГРМ взаємовідносини, пов`язані з розподілом природного газу споживачам, у тому числі побутовим споживачам, підключеним до/через ГРМ, включаючи забезпечення Оператором ГРМ цілодобового їх доступу до ГРМ для споживання (розподілу) належного їм (їх постачальникам) природного газу, регулюються договором розподілу природного газу, укладеним між Оператором ГРМ та споживачем відповідно до вимог глави 3 розділу VІ цього Кодексу.
Відповідно до глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт (п. 1).
Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498 (далі - Типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом.
Відповідно до пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами,у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ. Споживачі, у для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності договору розподілу природного газу не допускається.
Договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятра та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору (пункт 4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).
Пунктом 5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків та визначення об`єму споживання природного газу, зокрема мають містити присвоєний споживачу персональний ЕІС-код як суб`єкту ринку природного газу та за необхідності ЕІС-код його точки (точок) комерційного обліку, величину приєднаної потужності об`єкта споживача та перелік комерційних вузлів обліку (за їх наявності).
У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.
Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).
Відповідно до пункту 1.3. Типового договору розподілу природного газу - фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє Споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі ЄУН 717/341/21 від 14 вересня 2022 року, фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).
Згідно зі ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. За правилами ч. 1 ст. 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року N 45 передбачено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).
За змістом статей 66, 67, 68, 162 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодекс, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання (ч. 1 ст. 714 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, ліцензію на постачання природного газу ТОВ «ГК «Нафтогаз України» видано постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 04 липня 2017 року № 880.
Натомість постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 29 червня 2017 року № 849 ВАТ по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» (код ЄДРПОУ 03365222) видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Кропивницький та Кіровоградської області (крім міста Гайворон).
Отже, ВАТ по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» припинило здійснення ліцензованої діяльності з постачання природного газу побутовим споживачам, натомість здіснювало діяльність з його розподілу.
У зв`язку із цим, враховуючи, що доказів наявності іншого постачальника газу відповідач не надав, у відповідача окрім позивача у справі інших діючих постачальників природного газу не було.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин ТОВ «ГК «Нафтогаз України» є постачальником природного газу зі спеціальними обов`язками, який здійснював свою діяльність на території Кіровоградської області, зокрема в смт. Онуфріївка, де проживає відповідач та знаходиться його точка комерційного обліку. При цьому відповідач здійснював споживання природного газу, розподілом якого займався оператор ГРМ ВАТ «Кіровоградгаз». 
Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зазначене підтверджується відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 лютого 2024 року та не заперечується і самим відповідачем.
Згідно заяви приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачем від 11 листопада 2020 року відповідач уклав договір з ТОВ Газопостачальною компанією «Нафтогаз Україна».
Відповідач акцептував запропонований позивачем по справі договір постачання природного газу побутовим споживачам, фактично споживаючи природний газ, який поставляв позивач, що підтверджується відомостями про споживання природного газу, наданими Оператором ГРМ.
Ціни на природний газ для побутових споживачів ТОВ «ГК «Нафтогаз України» опубліковані в мережі Інтернет на офіційному сайті постачальника за електронною адресою: https://gas.ua/gas-prices-for-home.
Згідно роздруківки з особового рахунку № НОМЕР_1 , що відкритий на ім`я споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що за період з листопада 2020 року по червень 2025 року (включно) заборгованість за спожитий природний газ за вказаною адресою становить 37736 грн 63 коп.
Натомість в період з листопада 2020 року по червень 2025 року (включно) позивач поставив відповідачу, а останній спожив природний газ на загальну суму 37736,63 грн, вартість якого ним не сплачена.
Крім того, вимога позивача про сплату заборгованості за спожитий природний газ № 119/4.3.1-58093-2024/205702066 від 11 листопада 2024 року відповідачем не виконана.
Отже, між сторонами у справі виникли цивільні права і обов`язки, як сторонами договору постачання природного газу побутовим споживачам.
Суд першої інстанції правильно оцінив надані позивачем докази обсягу спожитого відповідачем природного газу, які були отримані від оператора ГРМ - ВАТ «Кіровоградгаз».
Матеріали справи не дають підставі для обґрунтованих сумнівів у правильності обліку Оператором ГРМ розподіленого відповідачу природного газу.
Отже, саме ГРМ ВАТ «Кіровоградгаз» як Оператор ГРМ здійснював облік та визначав об`єми спожитого споживачем природного газу, і доводив дані об`єми до постачальника ТОВ «ГК «Нафтогаз України», який у свою чергу лише обраховував вартість зазначених Оператором ГРМ спожитих відповідачем об`ємів газу згідно встановлених НКРЕКП тарифів для населення.
Оператор ГРМ ВАТ «Кіровоградгаз» надав постачальнику ТОВ «ГК «Нафтогаз України» обсяги лічильника газу, по яким Постачальник здійснив нарахування, за спожитий природний газ.
В результаті переданих обсягів спожитого природного газу Оператором ГРМ ВАТ «Кіровоградгаз», в постачальника ТОВ «ГК «Нафтогаз України» на рахунку споживача 205702066 утворилась заборгованість за період з листопада 2020 року по червень 2025 року у розмірі 37736,63 грн.
Тому твердження відповідача, щодо відсутності заборгованості саме перед постачальником ТОВ «ГК «Нафтогаз України», за спожиті обсяги газу, які надані оператором ГРМ ВАТ «Кіровоградгаз» у період з листопада 2020 року по січень 2023 року, є не обґрунтованими.
Ба більше, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем в період грудня 2020 року по грудень 2021 року сплачено 15236,59 грн, (а. с. 13), що вказує на факт визнання договору та його умов, оскільки свідчить про реальне виконання стороною своїх зобов`язань. Така оплата підтверджує намір дотримуватися умов угоди.
Нарахування за спожиті обсяги газу постачальником відповідають добросовісності, розумності та справедливості всім діючим нормам законодавства в сфері газопостачання.
За викладених обставин, які відповідають наявним у справі доказам, та правового обґрунтування - колегія суддів дійшла висновку, що доводи скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідач про наявність у нього судових витрат, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, та їх розподіл заяву не подав.
Оскільки суд апеляційної інстанції не змінив рішення місцевого суду і не ухвалив нового рішення, а дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, то у такому випадку підстави для зміни здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, 369,374,375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2025 року без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський О. Л. Карпенко