ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

13 березня 2026 року	Справа №160/19032/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовом Керівника Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області Кутеби Олега Анатолійовича в інтересах держави до Дніпропетровської обласної військової адміністрації, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Управління культури, туризму національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Керівника Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області Кутеби Олега Анатолійовича в інтересах держави до Дніпропетровської обласної військової адміністрації, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Управління культури, туризму національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації, яка полягає у невжитті заходів щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини національного значення - Церква Святої Варвари XVII століття, з охоронним №040045/3, що розташована за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород Дніпровського району Дніпропетровської області;
- зобов`язати Дніпропетровську обласну державну адміністрацію військову адміністрацію вчинити дії щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини національного значення - Церква Святої Варвари XVII століття, з охоронним № 040045/3, що розташована за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород Дніпровського району Дніпропетровської області.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на відсутність інформації щодо зареєстрованих речових прав, власника чи балансоутримувача нерухомого майна, об`єкта культурної спадщини національного значення - Церква Святої Варвари XVII століття, з охоронним №040045/3, що розташована за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород Дніпровського району Дніпропетровської області. На виконання вимог законодавства Дніпровською міською радою упродовж тривалого часу не вжито жодних дієвих заходів, спрямованих на набуття права власності на це майно. Так, до органів, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень із заявою стосовно взяття вказаного майна на облік як безхазяйного, відповідач не звертався, чим допущено протиправну бездіяльність.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 року відкрито провадження у справі №160/19032/25 та призначено її до розгляду одноособово суддею Луніною О.С. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
22.07.2025р. Дніпропетровською обласною державною адміністрацією надано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову та зазначив, що до Переліку пам`яток архітектури, які не підлягають передачі у постійне користування релігійним організаціям, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 05 квітня 1991 №83 (втратила чинність 14.02.2002) пам`ятку національного значення “Дзвіниця-церква, охоронний №040045/3 не внесено. Відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської облдержадміністрації від 05.11.2013 № Р-940/0/3-13 “Про спеціально уповноважений орган з охорони культурної спадщини облдержадміністрації департамент культури, туризму, національностей та релігій облдержадміністрації визначено спеціально уповноваженим органом з охорони культурної спадщини. Державна реєстрація об`єктів культурної спадщини відбувається відповідно до вимог розділу ІІІ Закону України “Про охорону культурної спадщини, а саме шляхом занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 березня 2024 р. № 337 “Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України пам`ятку архітектури “Дзвіниця-церква”, охоронний №040045/3 внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Таким чином, у 2024 році управлінням культури, туризму, національностей і релігій облдержадміністрації проведені заходи щодо державної реєстрації цих об`єктів культурної спадщини.
Відповідно до статті 17 Закону України “Про охорону культурної спадщини? пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Так, відповідно до паспорту на пам`ятку “Дзвіниця-церква”, складену Держбутом УРСР у графі балансова належність та конкретне використання зазначено, що пам`ятка знаходиться на балансі Китайгородського виконкому сільських депутатів трудящих. Виконавчий комітет Китайгородської сільської ради листом від 23.02.2023 № 222 надав управлінню культури, туризму, національностей і релігій облдержадміністрації інформацію щодо пам`яток національного значення розташованих на території громади (додається). Відповідно до додатку до вищевказаного листа власником пам`ятки національного значення “Дзвіниця-церква зазначено виконавчий комітет Китайгородської сільської ради.
Відтак, відповідач зазначає, що протиправної бездіяльності ними допущено не було.
25.07.2025 року Міністерством культури та стратегічних комунікацій України подано письмові пояснення, згідно з якими «Дзвіниця-церква», ХVІІ століття, що розташовується в с. Китайгород Дніпропетровської області занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі – Реєстр) як пам`ятка архітектури національного значення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2024 № 337, має охоронний № 040045/3. Однак, звертають увагу, що пам`ятка архітектури національного значення під назвою «Церква Святої Варвари» в с. Китайгород Дніпропетровської області, яка зазначається в позові, в Реєстрі відсутня. За наявною в Міністерстві інформації, пам`ятка «Дзвіниця-церква», ХVІІ століття, що розташовується в с. Китайгород Дніпропетровської області, охоронний № 040045/3 не обліковується на балансі підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління МКСК. Окрім наведеного зазначають, що саме Дніпропетровська обласна (військова) адміністрація відповідно до норм національного законодавства розпоряджається зазначеним майном - пам`яткою архітектури національного значення - «Дзвіниця-церква», ХVІІ століття (охоронний №0400045/3), дає погодження на передачу тощо, забезпечує збереження, здійснює управління зазначеним державним майном та зобов`язана зареєструвати права державної власності на зазначене майно.
28.07.2025 року Виконувачем обов`язків керівника Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області подано відповідь на відзив, в якій зауважує, що пам`ятка архітектури національного значення Церква Святої Варвари (дзвіниця) XVII століття , що розташована за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпровський район, Дніпропетровська область, охоронний номер 040045/3, в силу закону належить до об`єкту державної власності. Так, правовий статус об`єкта – Церква Святої Варвари (дзвіниця) XVII століття, визначено законодавством, а отже вона повинна перебувати виключно у державній власності. Враховуючи системний аналіз чинного законодавства, положення статті 366 Адміністративного кодексу УРСР 1927 року, Закону України «Про власність», Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», а також Закону України «Про охорону культурної спадщини», та спираючись на усталену судову практику, пам`ятка архітектури національного значення «Церква Святої Варвари» (дзвіниця) XVII століття за відсутності правовстановлюючих документів щодо іншого власника належить до об`єктів державної власності. Держава в особі уповноважених органів (зокрема, Дніпропетровської обласної державної адміністрації – військової адміністрації) є належним власником культових споруд, а право на їх володіння, користування та розпорядження здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства. Наявність пам`яток у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України підтверджує їх охоронний статус та покладає обов`язки щодо збереження за державним власником. Вказана правова позиція підтримана у постановах Верховного Суду, зокрема від 28.01.2025 (№ 620/16668/23) та 16.01.2025 (№ 620/2325/24), і не підлягає сумніву або перегляду в аналогічних правовідносинах. Разом з тим, посилання відповідача на наявність прийнятого розпорядження голови облдержадміністрації від 16.07.2020 № Р-479/0/3-20 «Про стан збереження об`єктів культурної спадщини в Дніпропетровській області», жодним чином не позбавляє обов`язку Дніпропетровської обласної державної адміністрації – військової адміністрації оформити право державної власності на пам`ятку архітектуру національного значення - Церква Святої Варвари (дзвіниця) XVII століття.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про здійснення розгляду адміністративної справи №160/19032/25 в порядку загального позовного провадження. 
30.09.2025 року Управлінням культури, туризму, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації подано письмові пояснення, в яких зазначено, що розпорядженням Китайгородського сільського голови від 11.01.2021 №06-р «Про стан збереження об`єктів культурної спадщини на території Китайгородської сільської ради» визначено відділ соціально - гуманітарної політики, охорони праці та інфраструктури виконавчого комітету Китайгородської сільської ради, як структурний підрозділ, до повноважень якого належить вирішення питань охорони культурної спадщини.
Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог статей 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що Постановою Кабінету міністрів України № 337 від 26.03.2024 «Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» внесено до Реєстру Церкву Святої Варвари (дзвіниця) XVII століття , що розташована за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпровський район, Дніпропетровська область, охоронний номер 040045/3). 
Так, пам`ятка архітектури національного значення Церква святої Варвари (дзвіниця) XVII століття розташована на території Китайгородської сільської територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпровський район, Дніпропетровська область в координатах 48.5328, 34.2802. 
На підставі рішення Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 26.10.2018 № 348-17/VII земельна ділянка комунальної форми власності з кадастровим номером 1225682001:02:005:0006 площею 0,2091 га, на якій розташована Церква святої Варвари (дзвіниця) XVII століття, передана у постійне користування релігійній громаді Свято-Успенській для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій. 
Розпорядження Представника Президента України від 04.03.1993 №98 «Про передачу комплекса культурних споруд с. Китайгород Українській православній церкві» проведено передачу комплекс культурних споруд церков (Успенська, Св. Варвари, Миколаївська) у безоплатне користування громаді Української православної церкви с. Китайгород. 
Відповідно до паспорта Церква святої Варвари (дзвіниця) XVII століття, в графі «балансова належність і конкретне використання» вказано Китайгородський виконком сільради депутатів трудящих. 
З листа виконавчого комітету Китайгородської сільської ради Дніпропетровської області від 22.11.2024 № 1392/01-26 встановлено, що вищевказаний об`єкт культурної спадщини з державної в комунальну власність не передавався та на балансі виконавчого комітету не перебуває. 
Відповідно до інформаційної довідки Державного архіву Дніпропетровської області встановлено, що у документах виконавчого комітету Китайгородської сільської ради народних депутатів (с. Китайгород Царичанського району Дніпропетровської області) рішень щодо вказаного об`єкту культурної спадщини немає. 
Відповідно до інформаційної довідки за результатами постійного моніторингу Китайгородської сільської територіальної громади за травень - червень 2024 року та акту візуального обстеження від 23.12.2024 встановлено, що об`єкт культурної спадщини Церква святої Варвари (дзвіниця) XVII століття належить до державної форми власності та перебуває у користуванні Свято-Успенській релігійній громаді УПЦ. 
Відповідно до листа Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях від 08.01.2025 №10-09- 00077 встановлено, що відомості про нерухоме майно за класифікаційними угрупуваннями:1272-«Будівлі для культової та релігійної діяльності» та 1273 - «Пам`ятки історичні та такі, що охороняються державою» відповідно до Класифікатора державного майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.03.2006 461, та місцезнаходження: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Китайгород, с. Кравцівка, с. Рибалки, с. Рудка та с. Щербинівка суб`єктами управління до Фонду державного майна України з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності не надавалися (не ідентифіковано за результатами пошуку).
Позивач ствердужє, що зазначений об`єкт культурної спадщини національного значення, в силу закону, належать державі, в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації – військової адміністрації відповідно до ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Однак, на даний час, встановлено відсутність відомостей щодо реєстрації права власності на Церкву святої Варвари (дзвіниця) XVII століття. 
Прокурором вказано, що Дніпропетровською обласною державною адміністрацією військовою адміністрацією не вживаються дієві та належні заходи, які б у повній мірі забезпечили виконання вимог чинного законодавства, захисту, збереження та відновлення пам`ятки національного значення, зокрема шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на зазначені об`єкти культурної спадщини національного значення, що свідчить про її тривалу бездіяльність, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частинами четвертою, п`ятою статті 54 Конституції України закріплено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Відповідно до ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки. Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини».
Частиною 1 ст. 17 Закону встановлено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Цивільний кодекс України та Закон України «Про охорону культурної спадщини» визначають особливий правовий режим власності на культурні пам`ятки, який включає положення щодо контролю за їх збереженням та встановлює вимоги до їх власників, щодо їх збереження.
За змістом ст. 13 Конституції України, ч. 2 ст. 324 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 №1805-ІІІ (Закон №1805-ІІІ).
Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.
Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
За визначеннями у ст. 1 Закону №1805-IIІ культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності;
пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.
Конвенція про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04.10.1988 відзначає в преамбулі, що пошкодження або зникнення будь-яких зразків культурної цінності чи природного середовища є згубним збідненням надбання всіх народів світу.
Стаття 1 вказаної Конвенції визначає, що під «культурною спадщиною» розуміються, зокрема, твори архітектури. Відповідно до статті 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи встановлено, що кожна Сторона зобов`язується: вживати правових заходів для охорони архітектурної спадщини; за допомогою таких заходів і діючих в кожній державі або кожному регіоні процедур, забезпечити охорону пам`яток, архітектурних ансамблів та визначних місць. Частина друга статті 4 цієї ж Конвенції визначає, зокрема, що кожна Сторона зобов`язується запобігати спотворенню, руйнуванню або знищенню об`єктів спадщини, що охороняються.
Відповідно до частин першої - третьої статті 10 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи кожна Сторона зобов`язується прийняти комплексну політику збереження архітектурної спадщини, яка: передбачає охорону архітектурної спадщини як одну з головних цілей планування забудови міської та сільської територій, а також забезпечує врахування цієї вимоги на всіх етапах розробки планів розвитку територій та виконання процедур видання дозволів на проведення робіт; заохочує програми реставрації та підтримання в належному стані архітектурної спадщини; розглядає збереження та освоєння архітектурної спадщини і освітницьку діяльність, пов`язану з нею, як один з головних напрямів політики в галузі культури, охорони навколишнього середовища і загального планування.
Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства» від 19.09.2013 Україною ратифіковано Рамкову конвенцію Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства.
Відповідно до преамбули до Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони цієї Конвенції, у тому числі й Україна, наголошуючи, зокрема, на значенні й потенціалі розумного використання культурної спадщини як ресурсу сталого розвитку та якості життя в постійно мінливому суспільстві, посилаючись на різні документи Ради Європи, особливо на Європейську культурну конвенцію (1954 року), Конвенцію про охорону архітектурної спадщини Європи (1985 року), Європейську конвенцію про охорону археологічної спадщини (переглянуту) (1992 року) та Європейську ландшафтну конвенцію (2000 року), домовилась: визнавати індивідуальну та колективну відповідальність стосовно культурної спадщини; наголошувати на тому, що збереження культурної спадщини та її стале використання спрямовані на розвиток людського потенціалу та якості життя; уживати необхідних заходів для застосування положень Конвенції щодо:- ролі культурної спадщини у створенні мирного та демократичного суспільства, а також у процесах сталого розвитку культурного різноманіття та сприяння йому;- найліпшої ефективної реалізації повноважень усіх відповідних громадських, інституційних та приватних учасників (пункти "b", "c", "d" статті 1 Конвенції).
Згідно із статтею 5 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони зобов`язуються, зокрема: визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства; підвищувати цінність культурної спадщини через її виявлення, вивчення, тлумачення, захист, збереження та представлення; сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості; визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на територіях під їхньою юрисдикцією, незалежно від її походження; розробляти інтегровані стратегії для сприяння виконанню положень цієї Конвенції (пункти "a", "b", "e", "f", "g" цієї статті Конвенції).
Таким чином, охорона нерухомих об`єктів культурної спадщини в Україні є одним з головних завдань держави. Пріоритетність цього завдання закріплена в національному законодавстві на рівні конституційних норм та законів, визначена у міжнародних актах, ратифікованих Україною, які є невід`ємною частиною національного законодавства.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, Верховного Суду у постанові від 12.12.2023 у справі №380/13557/21, постанові від 06.08.2024 у справі №160/17086/23.
Кабінетом Міністрів України 28 березня 2025 року ухвалив Стратегію розвитку національної культурної спадщини на період до 2035 року. Цей документ передбачає комплексний підхід до збереження та популяризації історичних і культурних об`єктів, включаючи цифровізацію архівних матеріалів, реставрацію пам`яток архітектури та створення нових механізмів фінансування сфери культури. Також стратегією передбачено заходи щодо підвищення ролі культурної спадщини у формуванні національної ідентичності й сприяння міжнародному співробітництву у сфері захисту історичних пам`яток
Історико-культурна спадщина, розташована на території Китайгородської територіальної громади, є невід`ємною частиною культурної спадщини Дніпропетровської області і частиною культурного надбання України.
Постановою Кабінету міністрів України № 337 від 26.03.2024 «Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» внесено до Реєстру Миколаївську церкву XVII століття (вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпровський район, Дніпропетровська область, охоронний номер 040045/1).
За приписами ч. 2 ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» , введеного в дію постановою Венрховної Ради Української РСР від 23.04.1991 №988-ХІ, культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.
Такий різновид державної власності як власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність) був визначений ч. 1 ст. 19 Закону СРСР від 6 березня 1990 року «Про власність» та статтею 31 Закону Української РСР від 7 лютого 1991 року «Про власність».
7 грудня 1990 року був прийнятий Закон України № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», за приписами ч.4 ст. 7 якого до комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів, а також майно, перелік якого встановлено Законом про власність.
На виконання постанов Верховної Ради УРСР від 8 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінетом Міністрів України 5 листопада 1991 року прийнято постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою також затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
Підставою для набуття державного майна України у комунальну власність, був, зокрема, Закон Української РСР «Про власність» і постанова Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 року.
Згідно ст. 35 Закону Української РСР «Про власність» об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
Абзацами першим, другим пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що з набранням чинності цим Законом (12 червня 1997 року) майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.
Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи.
Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, держава в особі органів, передбачених в ст. 17 вищенаведеного Закону, є належним власником культових будівель і майна. Державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2025 у справі №620/16668/23, від 16.01.2025 у справі №620/2325/24, від 05.12.2023 у справі № 907/315/19, від 19.02.2020 у справі № 910/3044/18, від 20.05.2020 у справі №911/1603/19, від 05.02.2019 у справі № 918/553/16, від 05.06.2019 у справі № 922/1669/18.
Частиною 2 ст. 1, ст. 4 Закону Української РСР від 13 липня 1978 року № 3600-IX «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (втратив чинність 12 липня 2000 року одночасно з набранням чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини») усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою.
Пам`ятки історії та культури перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, інших громадських організацій і в особистій власності громадян.
Всі виявлені на території Української РСР об`єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність і не мають власника або власник яких невідомий чи в силу закону втратив на них право, переходять у власність держави, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону №1805-III об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Міністерством культури України повідомлено, що облікова документація на згадану пам`ятку в розпорядженні Міністерства відсутня. Охоронний договір на погодження до Міністерства також не надходив.
Процедура занесення пам`яток до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі Реєстр) визначена статтями 13, 14 Закону №1805-III та Порядком обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженим наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.04.2013 за № 528/23060 (Порядок обліку).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №1805-III (у редакції, чинній на момент прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2024 № 337 про занесення пам`ятки) об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки.
Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону №1805-III занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки, а саме: пам`ятки національного значення постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання.
Станом на дату прийняття вищезгаданої постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2024 № 337 про занесення пам`ятки до Реєстру чинною була редакція Порядку обліку, затверджена наказом Міністерства культури України від 27.06.2019 № 501 (Редакція № 501).
Розділом IХ Редакції №501 були визначені особливості включення до Реєстру об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом.
Відповідно до п. 3 розділу ІХ Редакції № 501 у разі відсутності облікової документації на об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, його включення до Реєстру здійснюється без облікової документації.
Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 01.03.2024 р. №158 була оновлена редакція Порядку обліку (Редакція №158).
Відповідно до п. 5.10 5.13 розділу V Редакції № 158 після занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, орган охорони культурної спадщини, повноваження якого поширюються на територію розміщення пам`ятки культурної спадщини, ініціює розроблення паспорту пам`ятки культурної спадщини відповідно до виду пам`ятки за формою, наведеною у додатку 9 або додатку 10 до цього Порядку. Паспорт пам`ятки культурної спадщини складається у двох примірниках та підписується розробником та представником органу охорони культурної спадщини, повноваження якого поширюються на територію розміщення пам`ятки. Після підписання паспорту пам`ятки культурної спадщини відповідно до вимог п. 5.11 цього Порядку, електронна копія паспорта, отримана шляхом сканування (фотографування) паперового документа, відповідність оригіналу та правовий статус якого засвідчується накладанням кваліфікованого електронного підпису посадової особи органу охорони культурної спадщини, повноваження якого поширюються на територію розміщення пам`ятки, направляється до Міністерства. Відсутність у нерухомого об`єкта культурної спадщини паспорту пам`ятки культурної спадщини не впливає на його статус пам`ятки культурної спадщини.
Матеріали справи не містять правовстановлюючих документів щодо власника пам`ятки архітектури - Церква святої Варвари (дзвіниця) XVII століття.
Державна реєстрації речових прав на вказаний об`єкт у встановленому законом порядку не проведена.
Враховуючи вищенаведене, слід зауважити, що пам`ятка архітектури національного значення Церква святої Варвари (дзвіниця) XVII століття, в силу закону належить до об`єкту державної власності. Так, правовий статус об`єкта Церква святої Варвари (дзвіниця) XVII століття, визначено законодавством, а отже вона повинні перебувати виключно у державній власності.
У відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Держава в особі органів, в даному випадку Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації, передбачених ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», є належним власником культових споруд і майна.
За змістом ст. 39 Закону України «Про охорону культурної спадщини», право власності на пам`ятку архітектури національного значення покладає на власника прямий та безумовний обов`язок за власні кошти забезпечувати її захист, збереження, утримання, використання, консервацію, реставрацію, ремонт, реабілітацію, пристосування, музеєфікацію, зокрема за умовами, передбаченим в охоронному договорі на пам`ятку культурної спадщини.
За вимогами ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав (ч. 4 ст. 334 ЦК України).
Згідно пунктів 1, 2 ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації.
Частиною 1 ст. 5 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Таким чином, обов`язок державної реєстрації державного майна, у тому числі об`єктів культурної спадщини, чітко передбачено законодавством України.
Враховуючи вищенаведені правові норми, пам`ятка архітектури національного значення Церква святої Варвари (дзвіниця) XVII століття за відсутності правовстановлюючих документів щодо іншого власника належать до об`єктів державної власності. Держава в особі уповноважених органів Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації, є належним власником культової споруди, а право на її володіння, користування та розпорядження здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства.
Наявність пам`ятки у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України підтверджує її охоронний статус та покладає обов`язок щодо збереження за державним власником.
Суд також зазначає, що задля ефективного захисту та збереження зазначеної пам`ятки архітектури національного значення вкрай необхідним є належне оформлення права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Лише офіційно закріплений правовий статус дозволить забезпечити належний рівень охорони, реставрації та державного контролю за його збереженням як складової культурної та історичної спадщини України.
За приписами ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч.2 ст.9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до ст. 139 КАС України, суд враховує, що оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.
Керуючись статтями 139, 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Керівника Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області Кутеби Олега Анатолійовича в інтересах держави до Дніпропетровської обласної військової адміністрації, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Управління культури, туризму національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації, яка полягає у невжитті заходів щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини національного значення - Церква Святої Варвари XVII століття, з охоронним №040045/3, що розташована за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород Дніпровського району Дніпропетровської області.
Зобов`язати Дніпропетровську обласну державну адміністрацію військову адміністрацію вчинити дії щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини національного значення - Церква Святої Варвари XVII століття, з охоронним №040045/3, що розташована за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород Дніпровського району Дніпропетровської області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна