ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1903/18 (204/670/23)	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Міньковського С.В. 
при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	ОСОБА_1 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" 	
про 	стягнення коштів в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" 	
за участю сторін:
позивач - не з`явився,
пр-к відповідача - Колісниченко Є.Ю. (адвокат, довіреність б/н від 22.01.2026), 

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СПРАВИ ТА ДОВОДИ УЧАСНИКІВ.
До господарського суду надійшла справа №204/670/23 за підсудністю з Чечелівського районного суду міста Дніпра (суддя Чудопалова С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", в якому позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" (вулиця Киргизька, буд. 19, м. Харків, Харківська обл., 61105, код ЄДРПОУ 35395039) на користь ОСОБА_1 компенсацію невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.
Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра (суддя Чудопалова С.В.) від 30.09.2025 позовну заяву (справу) №204/670/23 передано за підсудністю до Господарського суду Харківської області.
В провадженні Господарського суду Харківської області у складі судді Міньковського С.В. перебуває справа про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" №922/1903/18.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.10.2025 позовна заява в межах справи про банкрутство (вх.№ 922/1903/18 (204/670/23) від 24.10.2025 передана на розгляд судді Міньковському С.В.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.10.2025 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження за заявою №204/670/23 в межах справи №922/1903/18 в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено судове засідання на 02.12.2025 та зобов`язано відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", надати суду відзив.
12.11.2025 через підсистему Електронний суд від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позов визнає частково, а саме стосовно вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати в сумі 59307,38 грн за період з 01.09.2014 року по 17.08.2015, зазначає, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2024 провадження у справі в частині позовних вимог по заробітній платі за період з 01.09.2014 року по 17.08.2015 року закрито, вказана ухвала була залишена без змін постановами Дніпровського апеляційного суду та Касаційного цивільного суду Верховного Суду, таким чином, на думку відповідача вимоги про стягнення заробітної плати в сумі 59307,38 грн не підлягають задоволенню. 
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 року по 01.09.2016, які на думку відповідача також не підлягають задоволенню, так як ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2024 провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 року по 01.09.2016 року було закрито.
Щодо інших вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, відповідач ТОВ "Рекуперація свинцю" просить застосувати висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 08.10.2025 по справі №489/6074/23, та зменшити розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні до 10 000,00 грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації невиплаченої заробітної плати (інфляційний втрат). Відповідач підтверджує, що дійсно своєчасно не виплатили заробітну плату відповідачу. Але, вказана несвоєчасна виплата відбулась в наслідок важкого фінансово-економічного становища підприємства, результатам якого стало порушення провадження у справі про банкрутство, просить зменшити компенсацію невиплаченої заробітної плати (інфляційні втрати) на користь позивача до 10 000,00 грн. 
Щодо стягнення моральної шкоди, заперечує в повному обсязі, оскільки на думку відповідача, останній не завдавало та не могло завдати позивачу моральної шкоди, так як не здійснювало неправомірних дій щодо нього. Крім того, позивачем не зазначено в чому саме полягала завдана йому моральна шкода, не вказано на характер страждань, які були йому спричинені, з чого він виходив визначаючи розмір моральної шкоди саме в розмірі 50 000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.12.2025 судове засідання з розгляду справи по суті в порядку спрощеного провадження відкладено на 23.12.2025 року; зобов`язано позивача надати суду докази сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн до ухвалення судового рішення у справі, сплату якого було відстрочено ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра (колишня назва Красногвардійський районний суд міста Дніпропетровська) від 28.04.2023; зобов`язано відповідача надати довідку про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 на день звільнення.
12.12.2025 через підсистему Електронний суд від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів на виконання вимог ухвали суду, в якому просить долучити до матеріалів справи довідку про розрахунок середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 від 04.12.2025 та просить судове засідання призначене на 23.12.2025 року, а також усі наступні судові засідання у цій справі, проводити за відсутності представника відповідача ТОВ "Рекуперація свинцю" за наявними матеріалами справи. 
16.12.2025 через підсистему Електронний суд від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких просить суд прийняти та долучити подані додаткові пояснення позивача, проводити розгляд справи без участі позивача, здійснювати розгляд справи із врахуванням цих пояснень.
В своїх поясненнях позивач зазначає наступне. Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016, подаючи позов, позивачем було заявлено такі вимоги: стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2014 року по 17 серпня 2015 року в сумі 59 307,38 грн; стягнення з відповідача компенсацію невиплаченої заробітної плати (суму інфляційних втрат) з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 71 004,83 грн, стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 479 850,62 грн; стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн та судових витрат.
Так, надаючи додаткові пояснення по суті справи позивач зазначає, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2024 було закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.05.2024 ухвала про закриття провадження була залишена без змін. Не погодившись із рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, натомість провадження було закрито через малозначність спору та зазначає, що закриття провадження в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016 є протиправним, але позивачем було вичерпано всі національні способи захисту цих прав, тоді як суди протиправно позбавили його права на судових захист. 
Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі головуючої судді Чудопалової С.В. розглядаючи матеріали позову та додані до позовної заяви документи було встановлено, що у справі № 204/4337/17 позивач ОСОБА_1 звертався до суду з аналогічним позовом 18.07.2017 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", ОСОБА_2 про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 роках у сумі 59307,38 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.09.2015 по 01.09.2016 р., проте ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2018 по справі № 204/4337/17 провадження закрито, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК, яка набрала чинності. 
Позивач, у своїх письмових поясненнях, зазначає, що ним дійсно вже заявлялись аналогічні вимоги у попередній справі (справа №204/4337/17), але по суті такі вимоги судами ніколи не розглядались, оскільки провадження у попередній справі було закрито в зв`язку із розпочатою процедурою банкрутства щодо відповідача.
Крім того, звертає увагу господарського суду що жоден суд у жодній справі не розглядав по суті вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016. 
Відповідач просить зменшити розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні до 10 000,00 грн та зменшити компенсацію невиплаченої заробітної плати (інфляційні втрати) на користь ОСОБА_1 до 10 000,00 грн. В обґрунтування своєї позиції відповідач просить застосувати висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постанові від 08.10.2025 по справі №489/6074/23, але на думку позивача дана позиція Верховного Суду не релевантна до правовідносин що виникли між позивачем та відповідачем, оскільки позивача звільнено і його права були порушені набагато раніше ніж 19.07.2022 року. Щодо твердження про те, що визнані суми компенсацій, на думку відповідача, захистить право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, то позивач з даними твердженнями не погоджується, оскільки визнані відповідачем суми є надміру низькими, є втричі меншим аніж невиплачений розмір заробітної плати, який мав бути обов`язково сплачений ще у 2015 році, з посиланням на постанову Верховного суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Позивач вказує, що відповідач протягом тривалого часу не вжив заходів для мирного врегулювання спору, не надав запитуваних документів та не здійснив виплату заборгованості та посилається на практику Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо необхідності врахування поведінки роботодавця при визначені розміру компенсації. 
Щодо вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди позивач не погоджується з твердженнями відповідача стосовно того, що останнім не завдано та не могло бути завдано позивачу моральної шкоди так як не здійснювало неправомірних дій щодо нього, та вказує що позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала в моральних стражданнях, у зв`язку з тим, що він був позбавлений засобів для існування, що призвело до неможливості планувати майбутнє (житло, навчання дітей, лікування), обмеження у задоволенні базових життєвих потреб, порушення звичайного ритму життя та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема був вимушений просити у друзів та знайомих грошові кошти на проживання у борг, приймати заходи до пошуків іншої роботи та працевлаштування, що виявилось дуже непросто позивачу у складний для нашої держави час. 
17.12.2025 через підсистему Електронний суд від представника відповідача надійшли заперечення на пояснення позивача від 15.12.2025, в яких зазначає, що позивач помилково стверджує, що обмеження розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку не може бути застосоване до спірних правовідносин через те, що вони виникли до 2022 року.
18.12.2025 через підсистему Електронний суд від представника відповідача додаткові письмові пояснення, в яких просить суд при ухваленні рішення застосувати принцип співмірності та, незалежно від тривалості періоду затримки, суттєво зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, наблизивши його до розміру основної заборгованості, задовольнити позов частково у визнаних відповідачем межах, стягнувши з ТОВ "Рекуперація свинцю" на користь ОСОБА_1 10 000 грн. середнього заробітку та 10 000,00 грн компенсації втрати частини доходів, у задоволенні решти позовних вимог відмовити у зв`язку з їх явною неспівмірністю та надмірністю. 
Ухвалою від 23.12.2025 суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання суду на 03.02.2026, зобов`язавши позивача та відповідача вчинити певні процесуальні дії.
05.01.2026 від відповідача в особі ліквідатора ТОВ "Рекуперація свинцю" надійшов відзив, в якому ліквідатор:
- в частині стягнення заробітної плати заперечує в повному обсязі, посилаючись на те, що питання щодо них вже вирішено судом;
- щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вважає, що за період з 01.09.2015 по 01.09.2016. вимоги задоволенню не підлягають, оскільки ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2024 було закрито провадження в частині цих вимог. Крім того, вважає нарахування середнього заробітку під час дії мораторію на здоволення вимог є неправомірним, а також вважає суму неспівмірною із розміром заборгованості з заробітної плати та розміром середньоденної заробітної плати, тому просить суд зменшити до 10000 грн;
- в частині вимог щодо компенсанції просить суд врахувати, що відповідач знаходиться в процедурі банкрутства, просить суд зменшити вимоги позивача в цій частині до 10 000 грн;
- в частині стягнення моральної шкоди відповідач категорично заперечує проти вимог, вважаючи їх необґрунтованими, недоведеними та такими, що не відповідають обставинам справи, з урахуванням зазначеного просить суд задовольнити позовні вимоги частково на суму 20000 грн.
Ухвалою суду від 03.02.2026 суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 05.03.2026.
24.02.2026 до суду від ліквідатора надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи довідки щодо розміру заборгованості із заробітної плати перед позивачем ОСОБА_1 .
Розглянувши клопотання ліквідатора відповідача про долучення доказів та надання пояснень щодо розміру заборгованості суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує заяви та клопотання учасників справи, вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання.
Згідно ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обгрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Суд зауважує, що в судовому засіданні 03.02.2026 суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті.
Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
З огляду на зазначене, суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms") згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.
Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996).
Як встановлено судом, клопотання про долучення доказів ліквідатор ТОВ "Рекуперація свинцю" подав під час розгляду судом справи по суті та не подав суду обгрунтування неможливості їх подання у передбачений ГПК України строк. Суд зазначає, що у відповідача було достатньо часу для подання всіх необхідних доказів, враховуючи, що справа розглядалась спочатку в порядку спрощеного позовного провадження, а потім в порядку загального позовного провадження. В зв`язку з чим клопотання та додані до нього документи судом не приймаються та розгляд справи здійснюється без врахування наданих доказів. 
В судове засідання 05.03.2026 позивач не з`явився, проте суд враховує заяву позивача від 23.12.2025, в якій він просив суд розглядати справу без участі представника позивача за наявними по справі матеріалами.
Присутній в судовому засіданні представник відповідача поданий відзив підтримує та просить суд позовні вимоги задовольнити частково. 
Матеріали справи свідчать, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано, під час розгляду справи, обумовлені чинним ГПК України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

ЩОДО ПРЕДМЕТУ СПОРУ ТА ПІДСУДНОСТІ.
Як встановлено господарським судом, звертаючись з позовною заявою до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська громадянином ОСОБА_1 було заявлено такі позовні вимоги: 1) стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2014 року по 17 серпня 2015 року в сумі 59 307,38 грн; 2) стягнення з відповідача компенсацію невиплаченої заробітної плати (суму інфляційних втрат) з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 71 004,83 грн, 3) стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 479 850,62 грн; 4) стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн та 5) судових витрат.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2023 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі про стягнення заборгованості із заробітної плати, посилаючись на ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства і те, що відповідно до відомостей сайту Опендатабот в Господарському суді Харківської області порушено справу про банкрутство (санація) ТОВ "Рекуперація свинцю".
Постановою від 07.03.2023 Дніпровського апеляційного суду ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2023 року скасовано та справу направлено на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2024 було закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016, оскільки судом встановлено, що у справі № 204/4337/17 позивач звертався до суду з аналогічним позовом 18.07.2017 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" та ОСОБА_2 про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 роках у сумі 59307,38 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.09.2015 по 01.09.2016 р., проте ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2018 по справі №204/4337/17 провадження закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, яка набрала чинності. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.05.2024 ухвала про закриття провадження була залишена без змін. 
Отже, господарський суд встановив, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016 у справі №204/4337/17 та у справі № 204/670/23 по суті судом не розглядались і провадження було закрито, в зв`язку з наявністю справи про банкрутство в господарському суді Харківської області.
Здійснивши аналіз приписів чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку про наступне.
18.10.2018 прийнятий новий Кодекс України з процедур банкрутства, який набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом. Кодекс України з процедур банкрутства почав діяти з 21.10.2019.
Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
У відповідності до ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.
Відповідно до частини 6 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.
Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд спорів з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито справу про банкрутство, належить до предметної юрисдикції господарських судів, при цьому, перелік таких майнових вимог законодавцем не обмежено.
Згідно пункту 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.
Частиною 13 статті 30 Господарського процесуального кодексу України справи у майнових спорах до боржника віднесено до територіальної підсудності господарського суду за місцезнаходженням боржника, а, відтак, до юрисдикції місцевого суду, яким здійснюється провадження у справі про банкрутство боржника. В силу частини 1, 2 статті 15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя, який розглядає справу одноособово, діє як суд.
Аналіз пункту 8 частини 1 статті 20, частини 1 статті 24 та частини 13 статті 30 Господарського процесуального кодексу України дозволяє зробити висновок, що розгляд справ про банкрутство віднесено до юрисдикції господарських судів; справа про банкрутство відкривається за місцезнаходженням боржника місцевим господарським судом, який діє як суд першої інстанції.
Отже, розгляд спорів з майновими вимогами до суб`єкта господарювання, який перебуває в процедурі банкрутства, та визначений позивачем в статусі відповідача у такому спорі, законодавцем віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, а таким судом є суддя, який розглядає справу про банкрутство. Законодавець, змінюючи підсудність розгляду таких вимог надав перевагу тому, що результат розгляду вимог майнового характеру до відповідача-боржника може мати наслідком зменшення його активів, збільшення кредиторської заборгованості та зачіпати права та інтереси кредиторів боржника, вимоги яких визнано судом та включено до реєстру.
Відповідно до частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Відтак, заявлений гр. ОСОБА_1 спір про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає розгляду господарським судом, який здійснює провадження у справі про банкрутство.
За таких обставин, Господарський суд Харківської області вважає за необхідне розглянути позовні вимоги ОСОБА_1 в обсязі, зазначеному ним в позовній заяві.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ВИСНОВОК СУДУ.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 з 26.12.2012 року працював у ТОВ "Рекуперація свинцю" на посаді машиніст дробильно-помольносортирувальних механізмів комплексу дроблення та розділу акумуляторних батарей, надалі відповідно до наказу №61-к від 01.03.2013 року позивача переведено на посаду оператора пульту управління комплексу дроблення та розділу акумуляторних батарей, згідно з наказом №79-к від 26.03.2013 позивача переведено на посаду майстра дільниці комплексу дроблення та розділу акумуляторних батарей та 17.08.2015 був звільнений згідно наказу №61-к за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.
Позивач зазначає, що при його звільнені, відповідачем не був проведений остаточний розрахунок, а також не повідомлені про нараховані суми, які належать виплаті при звільненні. За період з 01.09.2014 по 17.08.2015 року останній не отримував з вини відповідача належну йому заробітну плату, у зв`язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість з заробітної плати за цей період у загальному розмірі 59 307,38 грн (за підрахунком позивача), остаточного розрахунку з позивачем до цього часу не здійснено, у зв`язку з чим також ним нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 479 850,62 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, та компенсацію втрати частини заробітку у розмірі 71 004,83 грн.
Відповідачем і відзиві наявність заборгованості із заробітної плати не спростовується, розмір заборгованості не зазначається, проте відповідачем надана довідка №3 від 12.12.2025 відповідно до якої, вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 дорівнює 81,61 грн.
Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
За приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Як встановлено судом, відповідач при звільненні ОСОБА_1 не здійснив виплату всіх сум, що належать йому від підприємства.
Присутній в судовому засіданні представник відповідача не заперечував цей факт.
В обгрунтування розрахунку заборгованості із заробітної плати, позивачем надано до матеріалів справи розрахункові листи, а також банківську виписку по рахунку, на який надходили виплати із заробітної плати.
Відповідачем вимоги щодо стягнення заробітної плати не визнаються, в зв`язку з наявністю ухвали Чечелівського районного суду міста Дніпра (колишня назва Красногвардійський районний суд міста Дніпропетровська) про закриття провадження у справі в частині вимог щодо стягнення заробітної плати.
Разом з тим, суд видхиляє доводи відповідача в цій частині з підстав зазначених вище в розділі щодо предмету спору та підсудності.
Отже, відповідачем будь-яких заперечень щодо розміру заборгованості із заробітної плати у встановлений судом строк суду не надав.
Натомість позивачем здійснений власний розрахунок заборгованості із заробітної плати на основі раніше отриманої заробітної плати, про що свідчить банківська виписка по рахунку позивача.
Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі такими, що підлягають задоволенню в сумі 59307,38 грн.

Щодо компенсації невиплаченої заробітної плати (інфляційних втрат) у розмірі 71004,83 грн, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Позивачем в позовній заяві був проведений розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати, згідно з яким розмір компенсації становить 71004,83 грн. 
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Розрахунок компенсації частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року "Порядок проведення компенсації громадянам частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати" (надалі по тексту "Порядок").
Згідно п. 2 Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 року.
Пунктом 3 Порядку визначено, що заробітна плата підлягає компенсації.
Згідно п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці за який виплачується дохід по розрахунку не включаються. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
Відповідно до викладених вище положень закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Враховуючи вищевикладене, здійснивши перерахунок правильності нарахування, суд вважає правомірним здійснити нарахування компенсації втрати частини грошових доходів в сумі 71004,83 грн.

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 479850,62 грн, суд зазначає наступне.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11 -1210апп19).
Таким чином, ОСОБА_1 у зв`язку з непроведенням із ним повного розрахунку в день звільнення набув право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Особливість внесених Законом № 2352-ІХ змін полягають в тому, що попередня редакція статті 117 КЗпП України не містила обмеження стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шестимісячним строком.
Тобто вказані вище зміни пом`якшують відповідальність роботодавця за неналежне виконання обов`язку з проведення повного розрахунку при звільненні працівника.
Разом з тим, у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-7/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Таким чином, пом`якшення відповідальності, передбаченої Законом № 2352-ІХ, не може застосовуватися до роботодавця - юридичної особи, відтак нова редакція статті 117 КЗпП України не може застосовуватись до правовідносин, що виникли і закінчилися до 19 липня 2022 року.
Разом із тим, Конституційний Суд України у Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 виснував, що "за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовуєтьсяз дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням".
Проаналізувавши наведені норми трудового законодавства та рішення Конституційного Суду України, суд дійшов висновку, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями.
Така правова позиція сформована у Постанові Великої Палата Верховного Суду від 12.11.2025 у справі №306/2708/23.
Тобто, якщо працівника звільнено з роботи 17.08.2015, проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ із ним не проведено, то суми, передбачені статтею 117 КЗпП України, йому слід нараховувати в такому порядку: 18.08.2015 по 18.07.2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень, тоді як період з 19.07.2022 по 01.01.2023 (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців. 
Тому стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.
Період з 18.08.2015 до 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. 
Проте період з 19.07.2022 року до 01.01.2023 року регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.
Згідно довідки відповідача №3 від 12.12.2025 р., середньоденна заробітна плата позивача становить 81,61 грн./день.
Судом здійснено розрахунок середнього заробітку за період з 18.08.2015 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), який становить 147306,05 грн (81,61 грн середньоденна заробітна плата х 1805 робочих днів).
За період з 19.07.2022 по 01.01.2023 (період заявлений позивачем) стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців відповідно до ст. 117 КЗпП.
Середній заробіток за період з 19.07.2022 по 01.01.2023 становить 9711,59 грн (81,61 грн. х 119 робочих днів).
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що нарахована позивачем сума боргу у розмірі 479850,62 грн середнього заробітку за весь час затримки при звільненні підлягає зменьшенню судом до суми середнього заробітку за весь час затримки при звільненні в сумі 157017,64 грн. яка підлягає стягненню з відповідача.

Щодо посилань відповідача стосовно принципу співмірності та застосування практики Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає таке. 
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, погодилася з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Також, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала на те, що при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 30.07.2018 року відкрито провадження у справі про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", м. Харків, код ЄДРПОУ 35395039, введено процедуру розпорядження майном.
Ухвалою суду від 08.10.2019 введено процедуру санації товариства з обмеженою відповідальністю Рекуперація свинцю" (61105, м. Харків, вул. Киргизька, 19, код 35395039) на 6 місяців до 08.04.2020.
Ухвалою суду від 12.11.2020 продовжено строк процедури санації ТОВ "Рекуперація свинцю" та повноваження керуючого санацією Майорського О.С. та повноваження розпорядника майна Конового О.С. на шість місяців до 12.05.2021.
Постановою від 04.11.2021 визнано товариство з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" банкрутом (код 35395039, адреса: вул. Киргизька 19, м. Харків, 61105), 
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2022, скасовано постанову Господарського суду Харківської області від 04.11.2021 у справі 922/1903/18; затверджено план санації боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", схвалений відповідно до протоколу засідання комітету кредиторів №3 від 27.08.2021; визнано інвестором боржника ТОВ "Рекуперація свинцю" - ТОВ "Дніпрометсплав"; продовжено строк процедури санації ТОВ "Рекуперація свинцю" та повноваження керуючого санацією Майорського О.С. і повноваження розпорядника майна Конового О.С. на дванадцять місяців.
В подальшому строк процедури санації ТОВ "Рекуперація свинцю" неодноразово продовжувався. 
Постановою суду від 10.04.2025 припинено процедуру санації ТОВ "Рекуперація свинцю" та повноваження керуючого санацією ТОВ "Рекуперація свинцю" Майорського О.С.; визнано ТОВ "Рекуперація свинцю" (код 35395039, адреса: вул. Киргизька 19, м. Харків, 61105) банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; покладено виконання обов`язків ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", код 35395039, на арбітражного керуючого Конового Олександра Сергійовича (свідоцтво №1905 від 09.04.19), що виконує з дня свого призначення функції з управління та розпорядження майном банкрута та виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; зобов`язано ліквідатора виконати ліквідаційну процедуру в строк до 10.04.2026.
Отже враховуючи вищевикладене, суд констатує, що відповідач в період з 08.10.2019 по 10.04.2025 року був в процедурі санації, і мав можливість погашати борги кредиторам у тому числі і позивачу, тоді як позивач звернувся до Чечелівського районного суду міста Дніпра вперше в 2017 році, вдруге в 2023 році, тобто відповідачу було достеменно відомо про його заборгованість перед позивачем, проте виплата так і не відбулася, та іншого суду не доведено.
Крім того, суд враховує ті обставини, що на час вчинення порушень приписів статті 116 КЗпП України, щодо виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, стосовно відповідача НЕ було відкрите провадження у справі про банкрутство.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн суд зазначає наступне.
Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно ч. 1 ст. 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.
З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.
Згідно з ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до частин 1-3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
За змістом частини четвертої статті 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Проте, відповідачем не надано суду доказів, що невиплата (порушення зобов`язання) всіх належнимх сум позивачеві сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Отже, аналізуючи правові норми, суд доходить висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Конституційний Суд України в рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).
Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
Суд враховуює, що відповідач майже десять років не здійснював розрахунку з позивачем, чим порушив його право на матеріальне забезпечене життя. Також суд враховує, що навіть під час здійснення розрахунків під час виконання плану санації боржника в процедурі санації з іншими працівниками, ТОВ "Рекуперація свинцю" не здійснив жодної виплати ОСОБА_1 .
Таким чином, суд вважає, що такі дії відповідача завдали моральних страждань позивачу, в зв`язку з чим посилання позивача на те, що, багаторічна невиплата заборгованості із заробітної плати призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації позивачем своїх звичок і бажань, перебування його у стані стресу та необхідність звернення до суду для відновлення своїх прав (як позивач вказує в позовній заяві, вперше позивач подав позовну заяву 18.07.2017, вдруге 20.01.2023 , тоді як його було звільнено 17.08.2015, тобто з моменту звільнення пройшло 10 років) є більш переконливими та ймовірними, аніж відсутніми.
Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги в цій частині та стягнення з відповідача 50000,00 грн моральної шкоди на користь позивача.

ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ.
Відповідно до п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Крім того, згідно з п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Відповідно до ч. 2 статті 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Оскільки, відповідно до п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати та компенсації невиплаченої заробітної плати (інфляційних втрат), тому судовий збір слід стягнути з відповідача в розмірі 2147,20 грн (станом на січень 2023 із застосуванням коефіцієнту 0,8).
Судовий збір, сплачений позивачем за вимогу про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, враховуючи часткове задоволення позову, підлягає стягненню з відповідача в сумі 351,28 грн. 
Керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 13, 14, 20, 73-80, 86, 129, 232, 233, 238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -  

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" (61105, м. Харків, вул. Киргизька, 19, код ЄДРПОУ 35395039) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2014 року по 17.08.2015 року в сумі 59 307,38 грн; компенсацію невиплаченої заробітної плати (суму інфляційних втрат) з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 71 004,83 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі у сумі 157017,64 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн та судовий збір в розмірі 351,28 грн. Всього на суму 337681,13 грн.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" (61105, м. Харків, вул. Киргизька, 19, код ЄДРПОУ 35395039) в дохід державного бюджету України (одержувач коштів: Головне управління казначейства у м. Києві, код ЄДРПОУ 37993783, рахунок UA908999980313111256000026001, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) 2147,20 грн судового збору (станом на січень 2023 з коефіцієнтом 0,8).
Видати накази після набрання рішенням законної сили.
4. В решті позовних вимог відмовити
5. Рішення направити позивачу, відповідачу.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу. 
Повне рішення складено "13" березня 2026 р. 

Суддя		С.В. Міньковський