ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15квітня 2026 року

м. Київ
справа № 607/10707/24
провадження № 61-862св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Національної поліції у Тернопільській області, Тернопільська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратурина рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Дзюбича В. Л., постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року та додаткову постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року, ухвалені в складі колегії суддів: Храпак Н. М., Костіва О. З., Хоми М. В., та касаційні скарги Державної казначейської служби України іГоловного управління Національної поліції у Тернопільській області на додаткову постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Храпак Н. М., Костіва О. З., Хоми М. В.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Тернопільській області (далі - ГУ НП у Тернопільській області), Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.
Позов обґрунтовано тим, що слідчим відділом Тернопільського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області (далі - СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області) розслідувалося кримінальне провадження № 12012210010000530 стосовно нього за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 172, частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 
У межах вказаного кримінального провадження органами досудового розслідування проводилися слідчі процесуальні дії, які суттєво обмежили його права та свободи.
Так, 20 липня 2012 року начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області проведено виїмку фінансово-бухгалтерських документів фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в результаті чого він не міг нормально вести бухгалтерську звітність підприємницької діяльності, вчасно надавати звітність в податкові органи.
Також, постановами начальника відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 25 червня 2012 року та 10 липня 2012 року щодо нього застосовано запобіжний захід, передбачений статтею 151 Кримінального процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960 року), - підписку про невиїзд, 06 серпня 2012 року - накладено арешт на частину належної йому квартири та автомобіль, а 08 серпня 2012 року - на все його майно, у зв`язку з чим він (позивач) був позбавлений законного права на вільне розпорядження майном, належним йому на праві власності, близько 10 років.
У ході досудового розслідування 24 січня 2013 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 172 та частиною п`ятою статті 191 КК України.
24 квітня 2017 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури змінено в суді обвинувачення, з якого виключено посилання на частину першу статті 172 КК України, а 16 жовтня 2019 року - перекваліфіковано дії позивача за частиною першою статті 191 КК України.
Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 30 листопада 2020 року, залишеним без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, ОСОБА_1 виправдано, у зв`язку із відсутністю в його діях складу вказаних кримінальних правопорушень.
Таким чином, він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду з 16 червня 2012 року до 12 травня 2021 року включно, що складає 106 місяців і 26 днів.
Внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури йому спричинено душевну травму, що призвело до погіршення стану його здоров`я та до неможливості відновлення життєвих стосунків, які існували до кримінального переслідування. Незаконне кримінальне переслідування вплинуло на ділову репутацію і честь позивача, внаслідок чого було припинено підприємницьку діяльність.
Ураховуючи ступінь страждань позивача від безпідставного обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів, застосування до нього запобіжних заходів, оголошення в розшук, вилучення майна під час обшуків, накладення арешту на особисте та сім`ї майно, тривалість обмеження його конституційних прав та перебування під слідством та судом, наявні законні підстави для визначення розміру моральної шкоди, спричиненої незаконними діями державних органів, виходячи з установленого законодавством України розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме - 856 000,00 грн, що відповідає характеру та обсягу його моральних страждань, а також вимогам розумності і справедливості.
Також, відповідно до положень статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягають відшкодуванню суми, сплачені у зв`язку з наданням йому юридичної (правової) допомоги, в розмірі 75 000 грн.
На підставі викладеного та керуючись положеннями статей 22, 23, 1167, 1176 ЦК України, статей 1-4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,  ОСОБА_1 просив суд cтягнути з державного бюджету України на свою користь 856 000 грн завданої моральної шкоди, 75 000 грн майнової шкоди та судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь  ОСОБА_1 855 200 грн грошового відшкодування завданої моральної шкоди та 75 000 грн майнової шкоди. У задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено. Судовий збір компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що   ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 16 червня 2012 року (дати порушення кримінальної справи) до 12 травня 2021 року (дати постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а виправдального вироку щодо ОСОБА_1 - без змін), тобто 106 місяців і 27 днів, позивач переніс душевні страждання, зазнав моральних втрат, був позбавлений можливостей реалізації своїх звичок і бажань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язківта зумовило від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та беручи до уваги засади розумності, виваженості та справедливості, місцевий суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача моральної шкоди в розмірі 855 200 грн, відповідно до розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав: угоди про надання правничої допомоги на досудовому розслідуванні та при судовому розгляді кримінального провадження (справа № 607/16217-13к) від 02 серпня 2019 року та від 08 березня 2021 року, укладені між ОСОБА_1 та адвокатом Шкодяком І. А. (а. с. 20, 26, т. 1), акти виконаних робіт від 03 грудня 2020 року, 15 травня 2012 року (а. с. 28, 30, т. 1); квитанцію до прибуткового касового ордера № 22 від 18 вересня 2019 року на суму 50 000 грн (а. с. 30, т. 1); квитанцію до прибуткового касового ордера № 30 від 19 березня 2021 року на суму 25 000 грн (а. с. 31, т. 1).
Таким чином, витрати позивача на юридичну (правову) допомогу у суді першої інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.
Суд першої інстанції виходив з того, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та співмірним із обсягом наданої адвокатом правової допомоги, складністю справи, тривалістю як досудового розслідування, так і судового розгляду справи, значенням справи для позивача, а тому підлягає стягненню в повному обсязі.
Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року апеляційну скаргуТернопільської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року у частині стягнення моральної шкоди змінено, зменшено розмір моральної шкоди з 855 200 грн до 796 800 грн та викладено резолютивну частину у наступній редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 796 800 грн на відшкодування моральної шкоди та 75 000 грн майнової шкоди. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін».
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що враховуючи те, що ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування і прокуратури позивач переніс душевні страждання, зазнав моральних втрат, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагає від людини додаткових зусиль для організації свого життя, а тому він має право на відшкодування шкоди відповідно допункту 1 частини першоїстатті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Разом з тим, визначаючи строк перебування    ОСОБА_1 під судом і слідством, необхідно керуватися змістом пункту 1 частини першої статті 43-1 КПК України 1960 року, з огляду на що цей строк становить 99 місяців 18 днів, починаючи з 24 січня 2013 року (повідомлено про підозру у вчиненні злочину) до 12 травня 2021 року (дата постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, (99 місяців х 8000 = 792000 грн, 18 днів х 8000 / 30 = 4800 грн).а виправдального вироку-без змін).
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 855 200 грн підлягає зміні, шляхом зменшення розміру моральної шкоди з 855 200 грн до 796 800 грн 
Також позивач має право на відшкодування грошових коштів, сплачених за наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відповідно до пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Витрати позивача на юридичну (правову) допомогу у суді першої інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено понесенння витрат на надання правничої допомоги на досудовому розслідуванні та при судовому розгляді кримінального провадження апеляційним судом відхилені як необґрунтовані та безпідставні, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються встановленими судом обставинами та дослідженими доказами, яким суд надав відповідну правову оцінку.
Проте, зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим з огляду на таке.
Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Додатковою постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року заяву представника   ОСОБА_1 - адвоката Хлєбнікова С. В., про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 7 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. Заяву представника   ОСОБА_1 - адвоката Хлєбнікова С. В., про ухвалення додаткового судового рішення у частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 45 000 грн залишено без розгляду.
Додаткову постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивач у відзиві на апеляційну скаргу в порядку частини першої статті 134 ЦПК України зазначив про орієнтовний розмір судових витрат, які він поніс та планує понести під час розгляду даної справи у суді першої та апеляційної інстанцій (280 020,00 грн), а відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України протягом п'яти днів після ухвалення апеляційним судом 09 грудня 2025 року постанови в справі, а саме 15 грудня 2025 року, від представника позивача надійшла заява щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, до якої долучено докази: договір про надання правової (правничої) допомоги від № 5 від 05 травня 2024 року, з додатком №1 до нього, звіти про надану правову (правничу) допомогу від 20 травня 2025 року та 12 грудня 2025 року, розписки про отримання гонорару від 06 травня 2024 року, 09 вересня 2025 року та 15 грудня 2025 року.
Заява про ухвалення додаткового судового рішення щодо вирішення питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції стороною позивача подано з порушенням строку, клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку не заявлено. А тому заяву представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції слід залишити без розгляду відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України.
Відповідно до підпункту 1.2 пункту 1 додатку № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги № 5 від 05 травня 2024 року, за надання адвокатом правової (правничої) допомоги вказаної в договорі і визначеної дорученням, у суді апеляційної інстанції (підготовка та написання апеляційної скарги або відзиву на апеляційну скаргу, написання та подання пояснень, заяв та клопотань по суті та з процесуальних питань, участь у судових засіданнях тощо) становить 25 000,00 та не залежить від фактичного часу витраченого адвокатом та обсягу наданої адвокатом правової (правничої) допомоги.
ОСОБА_1 сплатив адвокату Хлєбнікову С. В. указані кошти, що підтверджується розпискою від 09 вересня 2025 року, а також 80 000,00 грн гонорару за досягнення успіху (розписка від 15 грудня 2025 року).
Отже, витрати позивача в суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу (підготовка, написання та подання відзиву на апеляційну скаргу; надання консультацій клієнту, підготовка та подання до суду заяв, клопотань з процесуальних питань; участь у судових засіданнях в Тернопільському апеляційному суді) підтверджені.
Вказані послуги не у повному обсязі відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, у розумінні приписів частини третьої статті 141 ЦПК України та не є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом робіт.
Також, колегія суддів апеляційного суду не встановила підстав для відшкодування «гонорару успіху» адвоката, оскільки зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом щодо додаткового заохочення адвоката, не є обов`язковими для суду при вирішенні питання розподілу таких судових витрат.
Враховуючи заперечення представника ГУ НП в Тернопільській області та заяву представника Тернопільської прокуратури про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених в звіті адвоката від 12 грудня 2025 року, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 7 000 грн.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
14 січня 2026 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку Тернопільська обласна прокуратура подала касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року, постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року та додаткову постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року.
19 січня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» Державна казначейська служба України подала касаційну скаргу на додаткову постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року.
29 січня 2026 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку ГУ НП у Тернопільській області подало касаційну скаргу на додаткову постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами Тернопільської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України, витребувано з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу № 607/10707/24, зупинено виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року касаційну скаргу ГУ НП у Тернопільській області залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків касаційної скарги.
У наданий судом строк заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 12 лютого 2026 року.
05 лютого 2026 року матеріали цивільної справи № 607/10707/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ГУ НП у Тернопільській області.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі Тернопільська обласна прокуратура просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року, постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року та додаткову постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року скасувати, ухвалити нову постанову про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Хлєбнікова С. В., про ухвалення додаткового судового рішення відмовити.
Крім того, заявник просить інформувати Тернопільську обласну прокуратуру про розгляд справи.
У касаційній скарзі Державна казначейська служба України просить додаткову постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року скасувати, ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Хлєбнікова С. В., про ухвалення додаткового судового рішення.
У касаційній скарзі ГУ НП у Тернопільській області просить додаткову постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року скасувати, ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Хлєбнікова С. В., про ухвалення додаткового судового рішення.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень Тернопільська обласна прокуратура зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від: 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16; 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц, у додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20; постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц, у постановах Верховного Суду від: 30 січня 2019 року у справі № 686/27965/19; 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17; 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18; 13 травня 2020 року у справі № 199/1478/17; 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19; 20 травня 2020 року у справі № 337/3375/17; 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19; 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц; 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19; 08 лютого 2021 року у справі № 554/5007/18; 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19; 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18; 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20; 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17; 23 травня 2022 року у справі № 607/4341/20; 11 січня 2023 року у справі № 591/8842/21; 11 жовтня 2023 року у справі № 752/8448/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, заявник указує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу Тернопільської обласноїпрокуратури мотивовано тим, що помилково оцінивши фактичні і правові аспекти законодавчого регулювання спірних правовідносин, суди хибно розтлумачили їх нормативно-правове регулювання.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання такої моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом.
У частинах четвертій та п`ятій статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Разом з цим позивачем не надано доказів на підтвердження протиправності дій органів прокуратури у ході здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні чи його судового розгляду, як і жодних фактів застосування органами досудового розслідування до нього морального чи фізичного впливу, суттєвого обмеження його прав та свобод.
Твердження позивача про порушення його звичного укладу життя, неможливість відновлення життєвих стосунків, які раніше існували, та інших негативних наслідків морального характеру, відповідними доказами не підтверджено.
Суди не врахували, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства України не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.
Суди першої та апеляційної інстанцій всупереч висловленим правовим позиціям прийшли до переконання про доведений факт спричинення позивачу моральної шкоди, обґрунтованим лише постановленим виправдувальним вироком, залишивши поза увагою, що завдання моральної шкоди ОСОБА_1 , всупереч статті 81 ЦПК України, відповідними доказами не підтверджено, як і не обґрунтовано її розмір, що не відповідає принципу розумності та справедливості.
Визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним, суперечить положенням чинного законодавства України та призведе до незаконного збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості.
Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суди не мотивували, чому саме такий розмір є розумним і справедливим, не врахували принцип пропорційності, зокрема в контексті положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 цього Закону.
Абзацомм 9 статті 7 цього Закону (в редакції на момент прийняття оскаржуваного судового рішення) відповідний розмір визначено у сумі 1 600 грн. Отже, за наявності підстав, в даному випадку моральна шкода має розраховуватись виходячи з розміру, визначеного абзацом 9 статті 7 цього Закону, тобто 1600 грн.
Оскаржувані рішення судів постановлено з неправильним тлумаченням та застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильної кваліфікації спірних правовідносин, зокрема неврахування та незастосування судом при винесенні рішень положень ст. ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», недоведення позивачем належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань, а отже і моральної шкоди, розмір якої ним жодним чином не обґрунтований, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для їх скасування.
Стягнення на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 75 000 грн та 7 000 грн також не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки належним чином документально не підтверджені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом з тим, до укладеного 05 травня 2024 року між адвокатом Хлєбніковим С. В. та ОСОБА_1 договору про надання правової (правничої) допомоги не долучено детальний опис фактично наданих адвокатом послуг, акт прийому-передачі виконаних робіт та документи, що підтверджують оплату гонорару.
Підставою касаційного оскарження додаткового судового рішення Державна казначейська служба України зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від: 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35); 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44); 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункти 25-28), 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64); 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6) та постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 317/2638/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, заявник указує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу Державноїказначейської служби України мотивовано тим, що його визначено окремим відповідачем у справі. Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду залучення або незалучення до участі у спорах з державою Казначейства чи його територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є саме держава Україна, а не Казначейство чи його територіальний орган.
Всупереч вимогам статей 137, 141 ЦПК України суд першої інстанції не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, стягнувши судові витрати з Державного бюджету України без жодної правової підстави, а не зі сторони у справі.
Відповідні витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті саме з суб`єктів, у зв`язку з протиправними діями яких подано позовну заяву.
Підставою касаційного оскарження додаткової постанови ГУ НП у Тернопільській області зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від: 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18; постановах Верховного Суду від: 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, 23 січня 2020 року у справі № 580/1617/19, 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20,17 жовтня 2021 року у справі № 910/2158/23, 03 серпня 2022 року у справі № 520/10409/18, 31 травня 2023 року у справі № 707/2462/17, 18 жовтня 2023 року у справі № 591/542/19, 05 червня 2024 року у справі № 711/9608/15-ц, 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24, (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також указує на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування положень статей 137, 141 ЦПК України у поєднанні з принципами цільового використання бюджетних коштів (стаття 7 Бюджетного кодексу України) у справах, в яких стороною є державний орган, а стягнення витрат на правничу допомогу здійснюється безпосередньо з Державного бюджету України. Специфіка цієї справи полягає у тому, що судом апеляційної інстанції було покладено на державу Україну за рахунок коштів Державного бюджету України тягар витрат, які є очевидно неспівмірними з обсягом фактично наданих послуг та складністю справи, так як послуги адвоката, вказані у звіті, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, у розумінні приписів частини третьої статті 141 ЦПК України та не є співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами. Вважає, що є необхідність формування висновку Верховного Суду щодо неможливості стягнення з Державного бюджету України судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, якщо правова позиція адвоката була повністю ідентичною позиції у першій інстанції. У цій справі відзив на апеляційну скаргу є реплікою позовної заяви, що свідчить про відсутність додаткових зусиль та затрат часу. Стягнення сум з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України порушує баланс між приватним інтересом особи на відшкодування витрат та публічним інтересом щодо збереження бюджетної стабільності. Суди мають застосовувати більш суворий стандарт доказування реальності та необхідності витрат, якщо відповідачем є держава Україна (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу ГУ НП у Тернопільській області мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції при стягненні витрат з Державного бюджету України не було дотримано принцип «справедливої рівноваги», який є ключовим принципом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, будь-яке втручання у державні фінанси має бути пропорційним. Стягнення з Державного бюджету явно завищених сум на користь приватної особи за стандартну та нескладну роботу в суді апеляційної інстанції покладає на державу (а отже, - на платників податків) надмірний індивідуальний тягар.
Крім того, з наданого позивачем договору про надання правової допомоги прослідковується відсутність чітко зазначених визначень ціни та строку дії договору, що свідчить про формальний характер укладення такого договору та можливу його нікчемність.
Позивачем не додано до матеріалів позовної заяви жодного документа, який би підтверджував витрати на отримання правової допомоги (квитанції про оплату послуг, платіжні доручення з відміткою банку або інший банківський документ тощо). Також адвокат Хлєбніков С. В. не долучив акт виконаних робіт/наданих послуг, розрахунок годин надання правової допомоги та інші документи, що унеможливлює задоволення вимог позивача щодо компенсації судових витрат.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційні скарги, поданому до суду 11 лютого 2026 року, ГУ НП у Тернопільській області просить задовольнити касаційні скарги Тернопільської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України, скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу відмовити, а в частині стягнення моральної шкоди змінити рішення шляхом зменшення її розміру.
Відзиви на касаційні скарги відповідачів від позивача до суду не надходили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Слідчим відділом Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області розслідувалося кримінальне провадження № 12012210010000530 стосовно суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 172, частиною п'ятою статті 191 КК України. Процесуальне керівництво здійснювалося прокурорами Тернопільської місцевої прокуратури.
У ході досудового розслідування ОСОБА_1 24 січня 2013 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 172, частиною п'ятою статті 191 КК України.
Зі змісту повідомлення про підозру вбачається, що 15 липня 2008 року між суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей на суму 780 000 грн. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_1 упродовж 2009-2010 років розтратив майно, яке було йому ввірено, а отримані грошові кошти привласнив. Крім того, упродовж 2007-2010 років у нього працювали працівники без оформлення трудових договорів.
24 квітня 2017 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури змінено обвинувачення в суді, з якого виключено частину першу статті 172 КК України, а 16 жовтня 2019 року перекваліфіковано його дії на частину першу статті 191 КК України. Водночас потерпіла підтримувала в суді обвинувачення в попередній редакції, за частиною п'ятою статті 191 КК України.
Постановами начальника відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 25 червня 2012 року та від 10 липня 2012 стосовно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід, передбачений статтею 151 КПК України 1960 року, - підписку про невиїзд. Згідно з положеннями чинного на той час КПК України підписка про невиїзд полягала у відібранні від підозрюваного або обвинуваченого письмового зобов`язання не відлучатися з місця постійного проживання або з місця тимчасового знаходження без дозволу слідчого.
Також 06 серпня 2012 слідчим накладено арешт на автомобіль та частину належної ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 30 листопада 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за частиною першою статті 191, частиною п'ятою статті 191 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу цих кримінальних правопорушень (а. с. 32-47, т. 1).
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12 травня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області стосовно ОСОБА_1 - без змін (а. с. 48, т. 1).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Щодо клопотання Тернопільської обласної прокуратури інформувати її про розгляд справи Верховний Суд зазначає, що колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні). Копію судового рішення у такому разі буде надіслано сторонам у порядку, визначеному частиною п`ятою статті 272 ЦПК України. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Щодо відшкодування моральної шкоди
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У частинах першій, другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) у редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону).
Згідно з положеннями статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення змісту наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення стосунків або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, дійшли правильного висновку про те, що у результаті незаконного перебування під слідством позивачу заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановлення виправдувального вироку суду. Факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди у цьому випадку презюмується.
Під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди суди врахували обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом.
Змінюючи рішення суду першої інстанції лише в частині розміру морального відшкодування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що строк перебування  ОСОБА_1 під судом і слідством в контексті змісту пункту 1 частини першої статті 43-1 КПК України (в редакції 1960 року) починається з 24 січня 2013 року (повідомлено про підозру у вчиненні злочину) та закінчується 12 травня 2021 року (постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а виправдального вироку - без змін).
Врахувавши, що строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством становить 99 місяців 18 днів, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в розмірі 796 800 грн, виходячи з розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Колегія суддів вважає, що вказана сума є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) ОСОБА_1 за душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, які призвели до значних душевних страждань, погіршення його відносин з оточуючими, порушення нормальних життєвих зв`язків, припинення підприємницької діяльності, відновлення ділової репутації.
Доводи касаційної скарги Тернопільської обласної прокуратури(щодо відсутності підстав для виникнення у держави зобов`язання з компенсації моральної шкоди, доказів на підтвердження протиправності дій органів прокуратури у ході здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні щодо позивача, фактів застосування органами досудового розслідування до нього морального чи фізичного впливу, суттєвого обмеження його прав та свобод, значно завищеного судом розміру моральної шкоди) цих висновків не спростовують.
У постанові № 613/25/24 (провадження № 61-17404св24) Верховний Суд зробив такий висновок: «Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.
При цьому відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн, відсутні».
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги Тернопільської обласної прокуратуриу частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди з розміру, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, Верховний Суд наголошує, що при визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на момент розгляду справи судом першої інстанції; при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування (див. постанову Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21)).
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно застосував правило частини третьої статті 13 Закону та виходив з необхідності визначення розміру відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати, який діяв на час розгляду справи судом. Верховний Суд погоджується з такими висновками.
Отже, доводи касаційної скарги Тернопільської обласної прокуратури в цій частині не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи по суті позовних вимог.
Щодо позовної вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в межах кримінального провадження
Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону.
Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги, не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачено статтею 137 ЦПК України, а тому в цьому випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).
Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону, відносяться суми, сплачені громадянином адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної інстанції.
Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі, відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.
Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку із наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).
При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21), 08 грудня 2025 року у справі № 944/5646/21 (провадження № 61-4304св25).
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Такий правовий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 947/3673/20 (провадження № 61-14285св21), від 27 листопада 2024 року у справі № 522/2524/22 (провадження № 61-3862св24).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування (див. постанову Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20 (провадження № 61-7077св21) та від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23 (провадження № 61-17864св23)).
У справі, яка є предметом касаційного розгляду, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні позивач надав такі докази: угоди про надання правничої допомоги на досудовому розслідуванні та при судовому розгляді кримінального провадження (справа № 607/16217-13к) від 02 серпня 2019 року та від 08 березня 2021 року, укладені між ОСОБА_1 і адвокатом Шкодяком І. А. (а. с. 20, 26, т. 1), акти виконаних робіт від 03 грудня 2020 року, 15 травня 2012 року (а. с. 28, 30, т. 1); квитанцію до прибуткового касового ордера № 22 від 18 вересня 2019 року на суму 50 000 грн (а. с. 30, т. 1); квитанцію до прибуткового касового ордера № 30 від 19 березня 2021 року на суму 25 000 грн (а. с. 31, т. 1).
Суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що загальна сума доведених та підтверджених ОСОБА_1 витрат на послуги адвоката під час досудового розслідування та розгляду кримінальної справи у суді становить 75 000 грн, яка підлягає відшкодуванню на корись позивача на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
Доводи касаційної скарги Тернопільської обласної прокуратури в цій частині про відсутність підстав для стягнення на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 75 000 грн є необгрунтованими, спростовуються змістом пункту 4 статті 3 указаного Закону, наведеними правовими висновками Верховного Суду, матеріалами справи та встановленимисудами фактичним обставинами.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги Тернопільської обласної прокуратури не спростовують встановлені судами обставини по суті спору та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суди правильно застосували норми матеріального права в частині вирішення спору по суті та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень. Суди зробили обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів, наданих сторонами.
Посилання на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки судів, зроблені за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками, викладеними у наведених у касаційній скарзі постановах.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Щодо додаткової постанови Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року
Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).
За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини другої статті 141 ЦПК України).
У разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їхньої вартості витрати за такі послуги слід розподілити за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вже фактично сплатила сторона/третя особа, чи тільки має сплатити. Визначальним є факт надання адвокатом правничої допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц, від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 грудня 2021 року у справі № 923/560/17).
У встановлний процесуальним законом строк позивач надав апеляційному суду заяву щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, до якої долучено докази на підтвердження таких витрат: договір про надання правової (правничої) допомоги від 05 травня 2024 року № 5 з додатком № 1 до нього, звіти про надану правову (правничу) допомогу від 20 травня 2025 року та від 12 грудня 2025 року, розписки про отримання адвокатом гонорару від 06 травня 2024 року, від 09 вересня 2025 року та від 15 грудня 2025 року.
Відповідно до підпункту 1.2 пункту 1 додатку № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 05 травня 2024 року № 5 за надання адвокатом правової (правничої) допомоги вказаної в договорі і визначеної дорученням, у суді апеляційної інстанції (підготовка та написання апеляційної скарги або відзиву на апеляційну скаргу, написання та подання пояснень, заяв та клопотань по суті та з процесуальних питань, участь у судових засіданнях, тощо) становить 25 000,00 грн та не залежить від фактичного часу витраченого адвокатом та обсягу наданої адвокатом правової (правничої) допомоги.
З матеріалів справи вбачається, що надання позивачу адвокатом Хлєбніковим С. В. професійної правової допомоги у суді апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи підтверджується також ордером серії ВО № 1032052 від 12 травня 2024 року.
Згідно з розписками від 09 вересня 2025 року та від 15 грудня 2025 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Хлєбнікову С. В. 25 000,00 грн гонорару за надану правову (правничу) допомогу та 80 000,00 грн гонорару за досягнення успіху згідно з договором про надання правової (правничої) допомоги № 5 від 05 травня 2024 року.
Представником позивача надано звіт від 12 грудня 2025 року, відповідно до якого на підставі договору про надання правової допомоги адвокат надав, а клієнт отримав правову допомогу в такому обсязі: підготовка, написання та подання відзиву на апеляційну скаргу; надання консультацій клієнту, підготовка та подання до суду заяв, клопотань з процесуальних питань; участь у судових засіданнях в Тернопільському апеляційному суді. За період з 21 травня 2025 року до 12 грудня 2025 року адвокат Хлєбніков С. В. надав ОСОБА_1 послуги у сумі 105 000 грн
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що витрати позивача в суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу підтверджено.
Матеріали справи містять заперечення Тернопільської обласної прокуратури та ГУ НП в Тернопільській області щодо задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, апеляційний суд врахував складання представником позивача відзиву на апеляційну скаргу та представництво інтересів у апеляційному суді, а саме: участь представника позивача лише в двох судових засіданнях, з яких одне відклалося, в зв`язку з подачею ним відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалюючи додаткове судове рішення у цій справі,суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, зважаючи на складність справи, обсягу процесуальних документів, які були подані представником позивача у цій справі, враховуючи ціну позову, беручи до уваги значення справи для позивача, заперечення відповідачів щодо розміру таких витрат, часткове задоволення позову,а також критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, співмірності зі складністю справи та наданими адвокатом послугами, правильно виходив з наявності підстав для часткового задоволення заяви сторони позивача та стягнення на користь останнього з Державного бюджету України 7 000 грн.
Доводи касаційних скарг відповідачів, зокрема про те, що до укладеного 05 травня 2024 року між адвокатом Хлєбніковим С. В. та ОСОБА_1 договору про надання правової (правничої) допомоги не долучено детальний опис фактично наданих адвокатом послуг, акт прийому-передачі виконаних робіт та документи, що підтверджують оплату гонорару, вказаних висновків не спростовують. 
По-перше, стороною позивача надано апеляційному суду звіт від 12 грудня 2025 року щодо наданих послуг.
По-друге, за змістом відповідного договору сторони не домовлялися про погодинну оплату послуг адвоката, як і не домовлялися про оплату за вчинення адвокатом окремих процесуальних дій. Відповідно до додатку № 1 до цього договору гонорар адвоката за домовленістю сторін становив 25 000,00 грн. Тому безпідставними є доводи про необхідність надання детального опису наданих адвокатом послуг, документів, які б підтверджували їхню вартість (див. постанову Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 766/9681/23 (провадження № 61-15023св24).
Неспівмірність витрат позивача на цю допомогу відповідачі не довели.
Доводи касаційних скарг про те, щозаявлений позивачем у цій справі розмір витрат на правову допомогу є значено завищеним та неспівмірним зі складністю справи, є безпідставними, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанови апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.
Крім того, ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2026 року зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року.
Відповідно до частин першої, третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, виконання судових рішень, яке було зупинено до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, необхідно поновити.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України і Головного управління Національної поліції у Тернопільській області залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року в незміненій апеляційним судом частині, постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року та додаткову постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник