ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Дерех Н.В.

24 березня 2026 року	Львів	Справа №819/1221/15-a пров. №А/857/27157/25 	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання: Пославського Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, понесених у справі № 819/1221/15 за адміністративним позовом Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу ,-
ВСТАНОВИВ:
05.05.2015р. Тернопільська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Тернопільської області (правонаступник Головне управлінням ДПС у Тернопільській області) звернулася до суду із адміністративним позовом до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 73 411 грн. 70 коп. з податку на доходи фізичних осіб, який виник внаслідок несплати узгодженого грошового зобов`язання за податковими повідомленнями-рішеннями від 08.12.2014р. №0091711701.
Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 липня 2015 року яка залишена без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року, адміністративний позов задоволено. 
Стягнуто з фізичної особи ОСОБА_1 на користь Тернопільської ОДПІ податковий борг в сумі - 73411, 70 грн. шляхом перерахування на р/р 33119341700002, код одержувача 37977726, МФО 838012, код бюджетної класифікації 8511010500.
Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в обґрунтування доводів якої покликався на передчасність висновків судів попередніх інстанцій без перевірки правомірності визначення до сплати податку на доходи фізичних осіб за податковим повідомленням-рішенням від 08.12.2014р. №0091711701.
Постановою Верховного Суду від 25.06.2025р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд касаційної інстанції скасував постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 819/1221/15-а., а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2025р. справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
26.11.2025р. Головне управління ДПС у Тернопільській області звернувся з заявою про закриття провадження у справі відповідно до ст.189 КАС України у зв`язку із відмовою від позову.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2026р. суд апеляційної інстанції заяву Головного управлінням ДПС у Тернопільській області про відмову від позову -задовольнив.
Прийняти відмову Головного управлінням ДПС у Тернопільській області від позову.
Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 липня 2015 року у справі № 819/1221/15– визнав нечинною.
Провадження у справі за позовом Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу – суд закрив .
Після закінчення апеляційного провадження ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву про розподіл понесених у зв`язку із оскарженням судового рішення у розглядуваній справі витрат на сплату судового збору та витрат на правову допомогу.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.
Відповідно до п.в ч.4 ст.322 КАС України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Так, згідно ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Тобто, наведеною нормою визначено, що додатковими судовими рішеннями є додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, не вирішені основним рішенням.
Водночас, додаткове судове рішення за юридичною природою є засобом доповнення вже ухваленого судового рішення, не може змінювати суті основного судового рішення та перелік підстав, за яких суд може прийняти додаткове судове рішення, є вичерпним.
Відповідно до п.27 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір” від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняється центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи - в частині стягнення сум податкового боргу, заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно ч.5 ст.139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки документально підтвердженими судовими витратами відповідача є сплачений судовий збір, розмір якого є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у сумі -2740,50 грн., а позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до п.27 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір”, тому відповідно до вимог ст.139 КАС України, понесені відповідачем витрати про сплату судового збору за подання апеляційної скарги компенсуються заявнику за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стосовно витрат на правову допомогу, колегія суддів звертає увагу на таке.
ч.1 ст.16 КАС України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Із змісту ч.1-ч.5 ст.132 КАС України, видно, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
ч.9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020р. у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п.80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п.88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно ст.41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З аналізу ст.134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Так, на підтвердження понесених витрат заявником додано копії договору про надання правничої допомоги від 20.08.2018р. та ордер на надання правничої допомоги серії ТР№031721 від 20.08.2018р.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019р. у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, колегія суддів на підставі належних та допустимих доказів враховує обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм ч.4, ч.5 та ч.6 ст.134 КАС України видно, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018р. у справі № 816/2096/17).
За правилами оцінки доказів, встановлених ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів звертає увагу заявника, що в даному випадку заявником крім ордеру та договору про надання правової допомоги не надано жодного доказу щодо витрат на правову допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому, розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Керуючись статтями 139, 143, 252, 310, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат - задовольнити частково.
Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати в розмірі 2740,50грн. (дві тисячі сімсот сорок гривень п`ятдесят копійок)., понесені за подання апеляційної скарги, згідно квитанціями №45101 від 21.08.2018р. та № 0.0.1129884449.1 від 11.09.2018р. з розгляду апеляційної скарги у справі № 819/1221/15.
У задоволенні іншої частини заяви – відмовити.
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель