ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2069/21(916/529/25)	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль І.В. та представників:
від ОСОБА_1  – Брожко Н.І.,
від ОСОБА_2  – Єфімов О.М.,
від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича – участі не брали,
від Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" – Семенець І.І.,
від органу опіки і піклування Оболонської районної в місті Києві Державної адміністрації – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "СЕНС БАНК"
на рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2025, прийняте суддею Грабован Л.І., м. Одеса, повний текст складено 28.07.2025,
у справі №916/2069/21(916/529/25)
за позовом: ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни
до відповідачів:
- ОСОБА_1 ;
- ОСОБА_2 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:
-приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича;
-Акціонерного товариства "СЕНС БАНК"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ( ОСОБА_2 ): органу опіки і піклування Оболонської районної в місті Києві Державної адміністрації
про визнання недійсним договору та скасування рішення про державну реєстрацію

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/2069/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін".
Ухвалою підготовчого засідання суду від 09.08.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін"; визнано вимоги Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (найменування якого в подальшому змінено на Акціонерне товариство "СЕНС БАНК") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" в сумі 5145818,58 грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника – Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" строком на 170 календарних днів (до 26.01.2022); призначено арбітражного керуючого Коваль Іванну Василівну розпорядником майна боржника.
Ухвалою попереднього засідання суду від 11.10.2021 визначено розмір та перелік усіх визнаних вимог для внесення розпорядником майна боржника до реєстру вимог кредиторів.
Постановою Господарського суду Одеської області від 29.07.2022 у справі №916/2069/21 визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" банкрутом; відкрито відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців (до 29.07.2023) та призначено арбітражного керуючого Коваль Іванну Василівну ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін".
14.02.2025 до суду першої інстанції від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни в межах справи про банкрутство №916/2069/21 надійшла позовна заява до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій позивачка просила визнати недійсним договір дарування №819 від 14.07.2023, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Вікторією Миколаївною, та в порядку застосування наслідків недійсності правочину скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 68461258 від 14.07.2023.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір дарування є таким, що укладений на шкоду кредитору – Товариству з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" з метою уникнення ОСОБА_1 сплати боргу та звернення стягнення на майно останньої під час виконання судового рішення про стягнення з неї коштів субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства. Крім того, позивачка зазначає про те, що недійсність оспорюваного договору зумовлює також і необхідність скасування прийнятого на його підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.02.2025 прийнято вищенаведену позовну заяву до розгляду в межах провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін", відкрито провадження та присвоєно справі за вказаним позовом №916/2069/21(916/529/25).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.07.2025 у справі №916/2069/21(916/529/25) (суддя Грабован Л.І.) у задоволенні позову відмовлено повністю; витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.
Дане судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем наявності правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним та, відповідно, застосування наслідків недійсності у вигляді скасування рішення про державну реєстрацію прав.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Акціонерне товариство "СЕНС БАНК" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2025 у справі №916/2069/21(916/529/25) та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що укладення ОСОБА_1 безоплатного договору дарування щодо відчуження належного їй нерухомого майна після пред`явлення до неї позову про стягнення коштів субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства свідчить про недобросовісне прагнення відповідачки ухилитися від виконання негативного для неї судового рішення за наслідками розгляду вищенаведеної позовної заяви та про вчинення відповідачкою дій на шкоду кредитору – Товариству з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін".
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 09.09.2025 (вх.№3360/25/Д3 від 09.09.2025) ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2025 у справі №916/2069/21(916/529/25) – без змін. В обґрунтування зазначеного відзиву відповідачка посилається на те, що на момент укладення оспорюваного правочину ще не існувало судового рішення про притягнення ОСОБА_1 до субсидіарної відповідальності, у зв`язку з чим остання не була боржником і, як наслідок, не могла ухилятися від виконання неіснуючих зобов`язань, оскільки сам факт подання ліквідатором позовної заяви про стягнення коштів субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства жодним чином не означає встановлення факту наявності у відповідачки зобов`язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін", натомість остаточне рішення суду за наслідками розгляду відповідних позовних вимог ліквідатора було ухвалене лише 04.12.2023, тобто вже після укладення оспорюваного договору дарування (14.07.2023). Водночас, за твердженням відповідачки, всі доводи щодо незаконності оспорюваного договору ґрунтуються на нічим не підтверджених припущеннях ліквідатора та Акціонерного товариства "СЕНС БАНК", при цьому договір дарування був укладений виключно зі звичайних сімейних мотивів, а саме: для підтримки близької людини та надання їй фінансового забезпечення на майбутнє, враховуючи підозру щодо наявності у ОСОБА_1 важкого захворювання.
09.09.2025 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_2 №0909 від 09.09.2025 (вх.№3360/25/Д4 від 09.09.2025), в якому останній просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2025 у справі №916/2069/21(916/529/25) – без змін, вказуючи про те, що під час укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 діяла добросовісно та не могла мати умислу завдати шкоду Товариству з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін", адже рішення суду апеляційної інстанції про притягнення відповідачки до субсидіарної відповідальності було ухвалене вже після укладення договору дарування. Крім того, у цьому відзиві зазначено про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем нерухомого майна за оспорюваним договором, спрямованим на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та укладеним з особистих мотивів у зв`язку з підозрою існування у ОСОБА_1 серйозного захворювання, а відтак у схожих випадках укладення подібних правочинів є природньою поведінкою людини, але аж ніяк не намаганням уникнути виконання ймовірних боргових зобов`язань, тим більше чужих.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В. від 22.08.2025 у справі №916/2069/21(916/529/25) за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 11.09.2025.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 призначено справу №916/2069/21(916/529/25) до розгляду на 15.10.2025 об 11:00.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі №916/2069/21(916/529/25) зупинено апеляційне провадження за вищенаведеною апеляційною скаргою до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №910/6654/24.
12.03.2026 до апеляційного господарського суду надійшло клопотання Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" б/н від 12.03.2026 (вх.№1060/26 від 12.03.2026), в якому останнє просило поновити провадження у справі №916/2069/21(916/529/25) у зв`язку з усуненням обставин, що раніше зумовили його зупинення.
Здійснивши опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, колегія суддів встановила, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2026 у справі №910/6654/24 частково задоволено касаційну скаргу Приватного підприємства "Приватна телекомпанія "Візит"; скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 у частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Поверхность-Інвест" до Приватного підприємства "Візит-Сервіс" та Приватного підприємства "Приватна телекомпанія "Візит" про визнання недійсним договорів позики від 28.05.2021 на суму 990000 грн, від 10.06.2021 на суму 940000 грн, від 18.06.2021 на суму 305000 грн та від 28.06.2021 на суму 800000 грн; ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовлено; решту рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 змінено шляхом викладення їх мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" на рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2025 у справі №916/2069/21(916/529/25); вирішено розглянути вказану апеляційну скаргу поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 22.04.2026 о 10:30.
У судовому засіданні 22.04.2026, проведеному в режимі відеоконференції, представник Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" підтримав апеляційну скаргу; ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражний керуючий Коваль Іванни Василівни просила апеляційну скаргу задовольнити; представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 висловили заперечення проти її задоволення; приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Жаботинський Іван Володимирович та представник органу опіки і піклування Оболонської районної в місті Києві Державної адміністрації участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.4 а.с.45, 46).
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 залишено без розгляду письмові пояснення ОСОБА_1 б/н від 21.04.2026 (вх.№3360/25/Д5 від 21.04.2026).
Ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражний керуючий Коваль Іванна Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Жаботинський Іван Володимирович та орган опіки і піклування Оболонської районної в місті Києві Державної адміністрації своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни, а також представників Акціонерного товариства "СЕНС БАНК", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
10.03.2023 до Господарського суду Одеської області в межах справи №916/2069/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" надійшла заява ліквідатора банкрута – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни №02-21/мейд/7 від 09.03.2023 (вх.№3-132/23 від 10.03.2023) про стягнення з ОСОБА_1 з будь-якого рахунку, виявленого в ході виконання судового рішення, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" грошових коштів в сумі 5145818,58 грн субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства.
В обґрунтування вказаної заяви арбітражний керуючий Коваль Іванна Василівна послалася на те, що зібрані матеріали та фактичні дані свідчать про доведення Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" до банкрутства саме з вини засновника та керівника останнього – ОСОБА_1 , яка відповідно до норм чинного законодавства була зобов`язана приймати необхідні управлінські та організаційні рішення для запобігання банкрутству, проте відповідних дій безпідставно не вчинила.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.08.2023 у справі №916/2069/21 відмовлено у задоволенні вищенаведеної заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни №02-21/мейд/7 від 09.03.2023 (вх.№3-132/23 від 10.03.2023).
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 04.12.2023, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 12.03.2024, задоволено апеляційну скаргу Акціонерного товариства "СЕНС БАНК"; скасовано ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.08.2023 у справі №916/2069/21; задоволено заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни №02-21/мейд/7 від 09.03.2023 (вх.№3-132/23 від 10.03.2023); стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" 5145818,58 грн субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства.
Вищенаведена постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована наявністю підстав для покладання субсидіарної відповідальності у зв`язку з доведенням Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" до банкрутства на ОСОБА_1 , оскільки саме з вини останньої боржника доведено до банкрутства (за 9 місяців 2020 року не залишилось жодного активу підприємства, при цьому сума зобов`язань не зменшилась), а дії зазначеної особи, як колишнього керівника та засновника даного товариства, були в дійсності направлені на виведення майнових активів (грошових коштів) боржника, що призвело до його неплатоспроможності, а в подальшому після визнання боржника банкрутом унеможливило формування ліквідаційної маси і, відповідно, задоволення вимог кредиторів.
19.12.2023 на виконання зазначеної вище постанови Південно-західного апеляційного господарського суду місцевим господарським судом видано наказ про примусове виконання вказаного судового рішення.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимировича від 14.10.2024 відкрито виконавче провадження №76295884 з виконання наказу Господарського суду Одеської області від 19.12.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" 5145818,58 грн субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства.
З матеріалів справи також вбачається, що 14.07.2023 між ОСОБА_1 ("Дарувальниця") в особі представника – ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрковою О.А. від 11.04.2023 за реєстровим №381, та ОСОБА_2 ("Обдаровуваний") в особі представника ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої консулом Генерального консульства України в Дюссельдорфі ОСОБА_5 11.07.2023 за реєстровим №570/1595-23, укладено договір дарування частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В.М. та зареєстрований у реєстрі за №819 (далі – договір №819 від 14.07.2023).
За умовами пунктів 1-3 договору №819 від 14.07.2023 ОСОБА_1 передає безоплатно 1/2 частку квартири у праві спільної власності у власність ОСОБА_2 . Квартира, 1/2 частка якої відчужується за даним договором, знаходиться у АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно – 1750531580000. Вказана квартира складається з трьох жилих кімнат, має загальну площу 67,50 кв.м, житлову площу – 43,30 кв.м. Квартира належить Дарувальниці на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Розсохою С.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 13.11.2019, зареєстрованого у реєстрі за №12122, та додаткового договору до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Розсохою С.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 13.11.2019, зареєстрованого у реєстрі за №12122, посвідченого Розсохою С.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15.11.2019, зареєстрованого у реєстрі за №12173. Право власності на 1/2 частку квартири зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Дарувальницею 15.11.2019, номер запису про право власності: 34133160.
Дарувальниця свідчить, що на момент укладення цього договору відчужувана частка квартири у податковій заставі, під арештом чи забороною, в іпотеці не перебуває, не передана як внесок до статутного капіталу юридичних осіб, щодо неї не ведуться судові спори, будь-яких прав у третіх осіб на вказану квартиру немає (пункт 4 договору №819 від 14.07.2023).
У пунктах 7, 8 договору №819 від 14.07.2023 сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальниця стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. У квартирі, яка є предметом договору дарування, зареєстрований неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до пунктів 9, 10 договору №819 від 14.07.2023 зміст статті 722 Цивільного кодексу України сторонам нотаріусом роз`яснено. Право власності на квартиру за цим договором виникає з моменту передачі Дарувальницею цієї квартири та прийняття її Обдаровуваним. Під передачею квартири сторони символічно розуміють отримання представником Обдаровуваного примірника договору дарування після його підписання та нотаріального посвідчення. Право власності на 1/2 частку квартири підлягає державній реєстрації.
14.07.2023 на підставі вищенаведеного договору дарування приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В.М. прийнято рішення з індексним номером 68461258 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 квартири АДРЕСА_2 , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №413205664 від 13.02.2025.
На підтвердження своїх доводів щодо наявності у неї підозри на важке захворювання ОСОБА_1 подала до місцевого господарського суду медичну документацію, зокрема:
-незасвідчений нотаріально переклад з німецької мови медичного висновку від 05.02.2025, який виданий медичним центром Проф. Др. Уленброк та партнери і згідно з яким лікування відповідачці не потрібне;
-виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07.04.2025, згідно з якою 29.01.2025 відповідачці було встановлено остаточний діагноз, який відповідно до призначення лікаря не потребує лікування.
Крім того, у матеріалах справи містяться отримані в межах виконавчого провадження №76295884 відповіді на запити приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимировича до Державної податкової служби України, Пенсійного фонду України, Міністерства внутрішніх справ України та Державної фіскальної служби України, а також надана вказаним приватним виконавцем відповідь №11319 від 19.05.2025 на запит арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни щодо надання інформації про стан даного виконавчого провадження.
Предметом спору у даній справі є вимоги ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору №819 від 14.07.2023 та про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 68461258 від 14.07.2023.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд послався на недоведеність позивачем наявності правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним та, відповідно, застосування наслідків недійсності у вигляді скасування рішення про державну реєстрацію прав.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.
Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 Господарського процесуального кодексу України).
За частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і на захист яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 22.02.2022 у справі №761/36873/18.
Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним – таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
За частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Отже, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України.
Так, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.
Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. 
До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому можливість оспорити правочин конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорений правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.
Оспорення правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорення правочину, рецисорний позов).
Релевантна судова практика допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України) і така практика є усталеною.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 Цивільного кодексу України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України.
У цьому рішенні вказано: "Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.
Здійснюючи право власності, зокрема, шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
-особа (особи) "використала/використали право на зло";
-наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувати);
-враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Проте у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц дійшла висновку, що суд касаційної інстанції вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема, у банкрутстві (стаття 20 Закону України №2343-XII від 14.05.1992 "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України №4452-VI від 23.02.2012 "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України №1404-VIII від 02.06.2016 "Про виконавче провадження").
Цивільно-правовий договір (у тому числі, договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (зокрема, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
Поняття фраудаторності правочинів знайшло своє відображення і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині – це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій. Разом з тим, вчинення правочину на шкоду кредиторам, тобто фраудаторного правочину, не свідчить про те, що він має бути фіктивним чи удаваним.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (постанова Верховного Суду від 20.08.2024 у справі №947/37261/21).
Для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення, зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (постанова Верховного Суду від 13.03.2025 у справі №159/5846/23).
Таким чином, Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі №916/379/23).
Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.
При цьому недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Усталена практика Верховного Суду виходить з того, що при оцінці правочину як фраудаторного визначальним є не формальне дотримання сторонами вимог закону при його укладенні, а економічна мета та фактичні наслідки такого правочину для кредитора. Саме тому правочин, який формально відповідає вимогам закону, проте спрямований на зменшення платоспроможності боржника або унеможливлення звернення стягнення на його майно, не може користуватися судовим захистом як такий, що суперечить засадам добросовісності та розумності.
У постанові від 18.12.2024 у справі №916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої-четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.
Отже, можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 Цивільного кодексу України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою.
При цьому слід наголосити, що оспорити такий правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав.
Отже, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі №125/2157/19 зробила правовий висновок у розділі "Загальні положення щодо визнання правочину недійсним і способів захисту" (пункти 42-56), зазначивши, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює прав позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.
Також відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.09.2022 у справі №908/976/19, визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині першій статті 2 Господарського процесуального кодексу України. 
У разі звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору його стороною з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу), реституція застосовується лише між сторонами такого правочину.
При цьому стягувач самостійно як заінтересована особа, яка заперечує дійсність договору на підставах, встановлених законом, має право на звернення з позовом про визнання такого правочину недійсним, як передбачено частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України.
Водночас у разі звернення з таким позовом третьої особи (не сторони договору) з метою захисту прав та інтересів кредитора вимога про визнання недійсним фраудаторного правочину є належним та ефективним способом захисту, оскільки кредитор зазвичай зацікавлений у поверненні йому грошових коштів, а не майна, яке в подальшому слід буде відчужувати для отримання цих коштів.
Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 04.02.2026 у справі №910/6654/24.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, апеляційний господарський суд враховує, що: 1) ОСОБА_1 відчужила майно після звернення ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни до суду з заявою про стягнення з зазначеної відповідачки коштів субсидіарної відповідальності; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно (1/2 частки квартири) відчужене на користь близького родича (сина) ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , якому також належить 1/2 частки квартири; 4) у ОСОБА_1 відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо було б здійснити виконання чинного і такого, що набрало законної сили, судового рішення у справі №916/2069/21 про стягнення з неї 5145818,58 грн субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства, що підтверджується отриманими в межах виконавчого провадження №76295884 відповідями на запити приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимировича до Державної податкової служби України, Пенсійного фонду України, Міністерства внутрішніх справ України та Державної фіскальної служби України.
Сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_1 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам боржника (який у даному випадку є її кредитором), оскільки відчуження належного відповідачці майна відбулося під час здійснення судового провадження про стягнення з неї грошових коштів, а тому обґрунтованими є твердження ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни про те, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно ОСОБА_1 як боржниці за судовим рішення про притягнення до субсидіарної відповідальності.
У постанові від 26.04.2023 у справі №644/5819/20 Верховний Суд виснував, що дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь близького родича після пред`явлення до нього позову, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Крім того, стала та послідовна правова позиція суду касаційної інстанції стосовно того, що боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його діти, в інтересах яких діяв їхній законний представник – мати (обдаровувані), які укладали договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, що, у свою чергу, зумовлює наявність належних та достатніх підстав для визнання недійсним відповідного фраудаторного договору дарування, викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.07.2023 у справі №359/5488/20, від 06.07.2023 у справі №359/5493/20, від 10.05.2023 у справі №755/52/21, від 15.12.2021 у справі №209/1289/20, від 02.12.2020 у справі №363/4018/17, від 08.07.2020 у справі №310/4417/17, від 26.02.2020 у справі №753/765/17 тощо.
Укладаючи оспорюваний договір дарування, ОСОБА_1 як дарувальниця та водночас законний представник обдаровуваного – ОСОБА_2 була обізнана про наявність спору щодо стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" грошових коштів субсидіарної відповідальності, а тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку ухвалення судом рішення про задоволення відповідної заяви ліквідатора про притягнення до субсидіарної відповідальності та набрання цим рішенням законної сили. Натомість укладення оспорюваного договору дарування між відповідачами є способом уникнення виконання рішення суду, оскільки нерухомість, яка була у власності ОСОБА_1 та на яку могло бути накладено стягнення в рамках виконавчого провадження, була відчужена іншій особі – близькому родичу боржниці, законним представником якого є сама боржниця. Тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" (фактично кредиторів банкрута) у майбутньому законних майнових прав, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.12.2021 у справі №209/1289/20.
Посилання відповідачів на обставину відсутності судового рішення, яке б набрало законної сили щодо покладання зобов`язань на ОСОБА_1 під час укладення оспорюваного правочину, колегією суддів оцінюються критично, оскільки, по-перше, як зазначалося вище, договір дарування був укладений вже під час існування спору про покладання субсидіарної відповідальності, що дозволяє дійти висновку про свідомий намір невиконання відповідачкою зобов`язань за судовим рішенням, ухваленим за результатами розгляду відповідної заяви ліквідатора (подібний висновок Верховного Суду про фраудаторний характер правочину, укладеного боржницею під час перебування у провадженні суду спору про покладання на останню субсидіарної відповідальності, відображений у постанові від 05.10.2023 у справі №908/802/20(908/2766/22)); по-друге, для кваліфікації правочину як фраудаторного необов`язковим є існування судового рішення про стягнення боргу чи наявність розпочатого судового процесу про стягнення боргу на момент укладення оспорюваного договору (постанови Верховного Суду від 07.07.2025 у справі №756/4833/21, від 30.07.2025 у справі №766/2529/24, від 07.07.2025 у справі №642/120/19).
Твердження відповідачів про те, що оспорюваний договір дарування був укладений виключно зі звичайних сімейних мотивів для підтримки близької людини та надання їй фінансового забезпечення на майбутнє, враховуючи підозру щодо наявності у ОСОБА_1 важкого захворювання, відхиляються судом апеляційної інстанції з підстав недоведеності відповідних доводів. 
Так, на підтвердження вищезазначених аргументів ОСОБА_1 було подано до суду першої інстанції незасвідчений нотаріально переклад з німецької мови медичного висновку медичного центру Проф. Др. Уленброк та партнери від 05.02.2025, згідно з яким лікування відповідачці не потрібне і який не береться судом до уваги, оскільки докази, переклад яких на українську мову не засвідчений належним чином у порядку статті 79 Закону України "Про нотаріат", не є належними документами у зв`язку з тим, що не оформлені в установленому законом порядку (постанови Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №910/20940/21(910/19964/23) та від 20.06.2019 у справі №910/4473/17), а також виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07.04.2025, згідно з якою медичні обстеження щодо відповідачки почали проводилися ще взимку 2021 року, при цьому остаточний діагноз не встановлювався і рекомендувалося звичайне спостереження у динаміці, а остаточний діагноз, який відповідно до призначення лікаря не потребує лікування, був встановлений лише 29.01.2025. Відтак попри те, що медичні обстеження ОСОБА_1 почала проходила ще з 2021 року і лікарями рекомендувалося здійснення спостереження протягом тривалих періодів часу внаслідок стабільності результатів медичних досліджень, оспорюваний договір між відповідачами був укладений лише у 2023 році після звернення ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" до суду з заявою про притягнення ОСОБА_1 до субсидіарної відповідальності і при цьому до місцевого господарського суду відповідачами не подано жодного доказу, що саме у період укладення договору дарування виникла об`єктивна підозра щодо існування у відповідачки серйозного захворювання чи відбулося погіршення стану здоров`я.
Зазначене безпідставно залишилося поза увагою Господарського суду Одеської області під час ухвалення оскаржуваного рішення, в якому суд обмежився констатацією факту наявності у матеріалах справи медичної документації без надання належної оцінки змісту останньої у контексті тривалості та результатів медичних обстежень через призму їх часової пов`язаності з моментом укладення оспорюваного правочину.
Разом з тим, з моменту звернення до суду із заявою про покладення субсидіарної відповідальності у відповідачки об`єктивно виник ризик настання для неї негативних майнових наслідків у вигляді обов`язку сплатити значну суму грошових коштів. Такий ризик є достатнім для формування у особи обачного усвідомлення можливості примусового звернення стягнення на її майно у майбутньому. Відтак відчуження майна у цей період, особливо на безоплатній основі, виходячи з обставин цієї справи і недоведеності відповідачами за допомогою належних та допустимих доказів факту існування реальної потреби у вчиненні оспорюваного правочину, розцінюється судом саме як поведінка, спрямована на уникнення потенційного виконання зобов`язання, що узгоджується з підходом Верховного Суду щодо оцінки дій боржника крізь призму принципу добросовісності.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що поведінка особи під час перебування у судовому процесі має оцінюватися з урахуванням принципу процесуальної та матеріальної добросовісності. Вчинення у цей період дій, які змінюють майновий стан сторони та потенційно впливають на можливість виконання майбутнього судового рішення, потребує особливо ретельної оцінки та, за відсутності об`єктивного виправдання, може свідчити про зловживання правом.
Безоплатний характер спірного правочину істотно впливає на його правову оцінку, оскільки унеможливлює будь-яке еквівалентне заміщення майнового активу боржника та об`єктивно призводить до зменшення його майнової маси. Верховний Суд неодноразово наголошував, що саме безоплатні правочини становлять підвищений ризик для кредиторів, оскільки не передбачають отримання боржником зустрічного задоволення, а відтак презюмують більшу вірогідність їх вчинення з недобросовісною метою. Хоча закон прямо не встановлює презумпції недійсності безоплатних правочинів, укладених боржником, судова практика виходить з того, що такі правочини підлягають підвищеному рівню судового контролю, особливо у випадках їх вчинення у період існування спору або ризику виникнення грошових зобов`язань. За відсутності переконливого економічного або життєвого обґрунтування їх укладення, безоплатні правочини можуть розцінюватися як інструмент недобросовісного виведення активів.
Вчинення правочину на користь близького родича у поєднанні з обставинами, за яких дарувальник фактично зберігає можливість опосередкованого контролю над відчуженим майном, є додатковим індикатором фраудаторності такого правочину. У подібних правовідносинах відсутні ознаки добросовісного ринкового відчуження майна, натомість простежується намір формального вибуття активу з майнової сфери боржника без реальної втрати можливості впливу на нього, що прямо суперечить інтересам кредитора.
Свобода договору не є абсолютною та підлягає обмеженню у випадках, коли її реалізація порушує права інших осіб. У спірних правовідносинах має бути забезпечений баланс між правом особи вільно розпоряджатися своїм майном та правом кредитора на ефективне виконання судового рішення. Надання переваги формальному праву боржника на відчуження майна за обставин, що свідчать про спрямованість таких дій на уникнення виконання зобов`язання, призвело б до нівелювання самого змісту судового захисту як такого, що суперечить принципу верховенства права. Свобода договору не охоплює право особи діяти на шкоду іншим учасникам цивільного обороту. Вчинення правочину з єдиною або домінуючою метою унеможливлення виконання зобов`язання перед кредитором виходить за межі допустимого здійснення цивільних прав та не підлягає судовому захисту. Інакше свобода договору перетворювалася б на інструмент ухилення від виконання обов`язків, що є несумісним із засадами цивільного законодавства.
Сукупність встановлених обставин свідчить не про звичайне здійснення відповідачкою права власності, а про використання цього права всупереч його соціально-економічному призначенню, що проявилось у виведенні активу з-під потенційного звернення стягнення. За таких умов спірний договір не може розглядатися як правомірний інструмент цивільного обороту, а підлягає кваліфікації як фраудаторний правочин.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд, беручи до уваги доведеність позивачем фраудаторності оспорюваного правочину, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання укладеного між відповідачами договору №819 від 14.07.2023 недійсним.
У постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №523/17429/20 наголошено на тому, що метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився у тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України унормовано, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
З огляду на викладене, беручи до уваги недійсність договору №819 від 14.07.2023, який став підставою для проведення реєстраційних дій щодо переходу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , проте не створює юридичних наслідків у зв`язку з його недійсністю з моменту укладення, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності відновлення становища, що існувало до порушення прав Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" та кредиторів останнього, шляхом задоволення позовної вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Вікторії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 68461258 від 14.07.2023.
Поєднання вимог про визнання правочину недійсним з вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, прийнятого державним реєстратором на підставі недійсного правочину, забезпечує комплексне врегулювання спірних правовідносин. Такий підхід дозволяє не лише усунути юридичну підставу для неправомірного переходу права власності, але й досягти належного та реального встановлення зареєстрованих речових прав, які існували до укладення недійсного договору та підлягають відображенню в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В іншому випадку захист порушених права був би фрагментарним і не забезпечував би досягнення принципу процесуальної економії, відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку симбіоз зазначених вимог є об`єктивно необхідним, оскільки у своїй сукупності та повноті вони відповідають способу захисту у вигляді відновлення становища, яке існувало до порушення.
Визнання правочину недійсним у поєднанні зі скасуванням державної реєстрації права власності, здійсненої на його підставі, забезпечує реальне, а не декларативне відновлення порушених прав кредитора, оскільки усуває як юридичну, так і фактичну перешкоду для звернення стягнення на відповідне майно. Такий підхід відповідає принципу ефективності судового захисту, який неодноразово підкреслювався у практиці Верховного Суду.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду щодо правомірності одночасного заявлення позовних вимог про визнання фраудаторного правочину недійсними та про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності, прийнятого на підставі фраудаторного правочину, повністю відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду, відображеній низці постанов останнього, зокрема, від 10.05.2023 у справі №755/52/21, від 06.07.2023 у справі №359/5488/20, від 06.07.2023 у справі №359/5493/20, від 22.09.2025 у справі №761/42318/23 тощо.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, судове рішення повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2025 у справі №916/2069/21(916/529/25) не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, встановленим обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2025 у справі №916/2069/21(916/529/25) скасувати.
Позов ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Мейд Ін" – арбітражного керуючого Коваль Іванни Василівни до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування частки квартири від 14.07.2023, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Вікторією Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за №819.
Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Вікторії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 68461258 від 14.07.2023.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 23.04.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук