ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
23.03.2026	Справа № 910/15843/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г, за участю секретаря судового засідання Літовки М.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Київський машинобудівельний
завод” 
до 1) Акціонерного товариства “Укргазвидобування”
2) Приватного підприємства “Укрсофт”
про визнання недійсним та скасування рішення, оформленого Протоколом № 229
від 19.03.2025, та визнання недійсним договору про надання послуг з ремонту
автокранової техніки № УБГ-598-ПС-25 від 01.04.2025

За участю представників учасників справи:
від позивача Безвершенко О.О. 
від відповідача-1 Скопич Ю.В.
від відповідача-2 не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю “Київський машинобудівельний завод” (далі - позивач) до Акціонерного товариства “Укргазвидобування” (далі – відповідач-1) та Приватного підприємства “Укрсофт” (далі – відповідач-2), в якому просить суд:
- визнати недійсним та скасувати рішення замовника АТ “Укргазвидобування” (код 30019775), оформленого Протоколом № 229 від 19.03.2025 щодо закупівлі № UA-2025-01-06-006605-a;
- визнати недійсним договір про надання послуг з ремонту автокранової техніки № УБГ-598-ПС-25 від 01.04.2025, укладений в межах процедури закупівлі № UA-2025-01-06-006605-a між Акціонерним товариством “Укргазвидобування” (код 30019775) та Приватним підприємством “Укрсофт” (код 31562087).
Ухвалою суду від 19.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання на 15.01.2026, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій.
05.01.2025 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.
15.01.2026 суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 22.01.2026.
Ухвалою суду від 22.01.2026 відкладено підготовче засідання на 12.02.2026, клопотання позивача про витребування доказів, яке було долучено до позовної заяви, задоволено частково та витребувано докази у справі.
26.01.2026 від Акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" надійшло заперечення на відповідь на відзив. 
10.02.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський машинобудівельний завод" надійшло клопотання про витребування доказів. 
11.02.2026 від Акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" надійшло клопотання на виконання вимог ухвали суду.
12.02.2026 суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 02.03.2026.
02.03.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський машинобудівельний завод" надійшли додаткові пояснення, прохальна частина яких містить клопотання про витребування доказів.
У підготовчому засіданні 02.03.2026 суд протокольною ухвалою відмовив у клопотаннях Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський машинобудівельний завод" про витребування доказів, прийняв та долучив додаткові пояснення до матеріалів справи.
У підготовче засідання 02.03.2026 представник відповідача-2 не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання сторони були повідомлені належним чином. 
У підготовчому засіданні 02.03.2026 представники позивача та відповідача-1 зазначили, що вважають виконаними завдання підготовчого провадження, у зв`язку з чим судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.03.2026.
У судовому засіданні 23.03.2026 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги, а також заперечення на такі вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.01.2025 АТ «Укргазвидобування» (відповідач-1) як Замовник через систему «Prozzoro» опублікувало оголошення за посиланням https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2025-01- 06-006605-a про проведення відкритих торгів з особливостями за ідентифікатором № UA-2025-01-06-006605-a, якими передбачено закупівлю наступних послуг: 50110000-9 Послуги з ремонту і технічного обслуговування мототранспортних засобів і супутнього обладнання.
Вказана вище публічна закупівля була розділена на 7 лотів.
Предметом оскарження в цьому позові є Лот № 1 відкритих торгів з особливостями за ідентифікатором № UA-2025-01-06-006605-a – 50110000-9 Послуги з ремонту і технічного обслуговування мототранспортних засобів і супутнього обладнання (Послуги з ремонту автомобільних кранів КС-55727-F на шасі автомобіля МАЗ) (далі по тексту – закупівля).
Згідно з вказаним лотом очікувана вартість предмета закупівлі - 26 762 377,00 грн з ПДВ; критерієм вибору переможця є ціна 100%; строк поставки товару/надання послуг – згідно з оголошенням про проведення відкритих торгів та тендерною документацією - до 31 березня 2026 року.
Рішенням Уповноваженої особи Замовника від 21 січня 2025 року, оформленим протоколом № 048, затверджено тендерну документацію по предмету закупівлі (далі – Тендерна документація) для зазначених лотів закупівлі.
У додатку № 1 до Тендерної документації визначені кваліфікаційні критерії та інші вимоги до учасників закупівель, критерії оцінки відповідності учасників закупівель встановленим критеріям та вимогам.
17.02.2025 ПП «УКРСОФТ» (відповідач-2) надало Замовникові (відповідачу-1) свою Тендерну пропозицію UA-2025-01-06-006605-a одночасно щодо декількох лотів, зокрема: – Лоту № 1. Запропонована остаточна вартість послуг щодо Лоту № 1 склала 22 480 396,00 грн.
18.02.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський машинобудівельний завод» із дотриманням вказаних вимог та відповідно до положень чинного законодавства надало Замовникові свою Тендерну пропозицію UA-2025-01-06-006605-a щодо Лоту № 1. Запропонована остаточна вартість послуг щодо Лоту № 1 склала 25 992 000,00 грн.
Як вказує позивач у позові, у лотах (Лоті № 1, Лоті № 2, Лоті № 4 та Лоті № 6) ПП «УКРСОФТ» визначено переможцем торгів, при цьому за результатами проведеної закупівлі між Замовником та ПП «УКРСОФТ» укладено відповідні договори щодо послуг, викладених у Лоті № 1, Лоті № 2 та Лоті № 4.
Рішенням Уповноваженої особи АТ «Укргазвидобування», оформленим Протоколом № 229 від 19.03.2025, про визначення переможця відкритих торгів (далі – Оскаржуване рішення, Протокол) за результатами розгляду питання щодо визначення учасника, зокрема, по Лоту № 1 ПП «УКРСОФТ» визнано переможцем процедури відкритих торгів та прийнято рішення про намір укласти договір про закупівлю.
01.04.2025 між АТ «Укргазвидобування» та ПП «УКРСОФТ» укладено договір про надання послуг з ремонту автокранової техніки № УБГ-598-ПС-25 (далі – Оскаржуваний договір).
Відповідно до п. 1.1 Оскаржуваного договору Виконавець зобов`язується своїми та/ або залученими силами, засобами, а також необхідними матеріалами із використанням запасних частин, вузлів, агрегатів та деталей і витратних матеріалів Виконавця, надати «Послуги з ремонту автокранової техніки», зазначені в пункті 1.2. Договору (далі – послуги), а Замовник – прийняти і оплатити належним чином якісно надані послуги згідно з умовами цього Договору.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський машинобудівельний завод» з зазначеним Протоколом та Оскаржуваним договором не погоджується, вважає їх прийняття та укладення відповідно незаконними та такими, що порушують права ТОВ «КМЗ», оскільки, як вказує позивач, тендерна пропозиція ПП «УКРСОФТ» підлягала відхиленню у зв`язку з невідповідністю кваліфікаційним вимогам Тендерної документації.
Як вказує позивач, на підтвердження відповідності ПП «УКРСОФТ» встановленим Замовником кваліфікаційним критеріям щодо наявності обладнання, матеріально-технічної бази та технологій, а також наявності працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід, відповідачем-2 надано одночасно ідентичні документи щодо Лоту № 1, Лоту № 2 та Лоту № 4. Інформацію щодо будь-якого субпідрядника (співвиконавця) ПП «УКРСОФТ» у своїй тендерній пропозиції зазначено не було.
Оскільки, за твердженням позивача, договір укладено за результатами процедури, проведеної з істотним порушенням зазначених норм закону, що вплинуло на її результати та призвело до порушення прав Позивача, як суб`єкта господарювання, такий договір не відповідає вимогам статей 203, 215 Цивільного кодексу України щодо дійсності правочинів.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-1 зазначив, що:
- позовна вимога про визнання недійсним та скасування рішення про визначення переможця відкритих торгів не призведе до поновлення майнових прав Позивача, що свідчить про неефективність обраного способу захисту та є підставою для відмови в позові в даній частині;
- доводи Позивача про те, що Договір № УБГ-598-ПС-25 від 01.04.2025 підлягає визнанню недійсним не відповідають обставинам справи та суперечать положенням ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки: укладений договір не суперечить актам законодавства України, інтересам держави і суспільства; волевиявлення учасників правочину було вільним, що підтверджується підписанням Договору та подальшим його виконанням; правочин вчинено у письмовій формі; господарські операції за Договором спричинили реальні зміни майнового стану Сторін. У момент вчинення Договору № УБГ-598-ПС-25 від 01.04.2025 сторонами було дотримано вимог, що передбачені нормами ст. 203 Цивільного кодексу України та досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору;
- ПП «Укрсофт» подано у складі тендерних пропозицій документи, які повною мірою підтверджують відповідність учасника встановленим кваліфікаційним критеріям;
- будь-які зауваження щодо законності проведення такої закупівлі у позивача були відсутні, і лише після визначення переможця (відповідача-2) Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовної заявою про визнання недійсними протоколу про визначення переможця та визнання недійсним договору, укладеного за результатами проведеної закупівлі.
Відповідач-2 правом на подання відзиву на позов не скористався.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. 
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. 
Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав. Таким чином, з огляду на положення процесуального закону, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладених в позові вимог. 
Зі статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. 
Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (інтересу), а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. 
Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19). 
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті. 
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц). 
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19. 
Щодо оспорення рішень замовника за результатами закупівель в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 924/1288/21 та постановах Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 904/180/22 та від 18.01.2023 у справі № 904/115/22 зроблено наступні правові висновки. Якщо публічна закупівля завершується оформленням відповідного господарського договору, то оскаржити можна такий договір, а вимога про визнання недійсною закупівлі не є ефективним способом захисту. При цьому оскільки процедура закупівлі завершується укладенням договору, рішення уповноваженої особи замовника, оформлене відповідним протоколом, є таким, що вичерпало дію фактом його виконання (укладенням договору).
Оскільки процедура закупівлі завершилася укладенням відповідного договору, вимога позивача про визнання недійсним рішення замовника не є ефективним способом захисту, адже воно вичерпало свою дію фактом його виконання (укладенням Договору) та не призведе до поновлення майнових прав позивача, що свідчить про неефективність обраного позивачем способу захисту.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимогу позивача про визнання недійсним та скасування рішення замовника АТ “Укргазвидобування”, оформленого Протоколом № 229 від 19.03.2025 щодо закупівлі № UA-2025-01-06-006605-a, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні вказаної вимоги.
Стосовно вимоги про визнання недійсним договору про надання послуг з ремонту автокранової техніки № УБГ-598-ПС-25 від 01.04.2025, укладеного в межах процедури закупівлі № UA-2025-01-06-006605-a між Акціонерним товариством «Укргазвидобування» та Приватним підприємством «Укрсофт», суд вказує наступне.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Тлумачення статей 15, 16 ЦК України свідчить, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Такий висновок сформовано у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17. 
Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16.
Поряд з цим Верховним Судом неодноразово зроблено висновок, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.
Тому в кожній конкретній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.
Також суд відзначає, що у випадку порушення вимог законодавства при укладенні договору про закупівлю, за винятком тих, що передбачені статтею 43 “Нікчемність договору про закупівлю” Закону України “Про публічні закупівлі”, такий договір може бути визнаний недійсним в судовому порядку на підставі статей 203, 215 ЦК України, тобто є оспорюваним.
Суд встановив, що зміст Договору № УБГ-598-ПС-25 від 01.04.2025: не суперечить актам законодавства України, інтересам держави і суспільства; волевиявлення учасників правочину було вільним, що підтверджується підписанням Договору та подальшим його виконанням; правочин вчинено у письмовій формі; господарські операції за Договором спричинили реальні зміни майнового стану Сторін. 
У момент вчинення Договору № УБГ-598-ПС-25 від 01.04.2025 сторонами було дотримано вимог, що передбачені нормами ст. 203 Цивільного кодексу України, та досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. Враховуючи викладене, наявність укладеного договору свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договір, і що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі.
Однак, позивач у позовній заяві не навів жодних підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину, та не надав належних доказів порушення прав та інтересів позивача укладанням Договору. Отже, доводи позивача про те, що Договір № УБГ-598-ПС-25 від 01.04.2025 підлягає визнанню недійсним, не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать положенням ст.ст. 203, 215 ЦК України.
З аналізу поданого до суду позову вбачається, що позивач не обґрунтував та не довів, яким чином визнання недійсним договору № УБГ-598-ПС-25 від 01.04.2025, укладеного за результатами проведеної закупівлі, сприятиме ефективному захисту або поновленню порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та в чому полягає порушення його прав при проведенні таких закупівель.
Крім того, суд відзначає, що задоволення позовних вимог не матиме правовим наслідком визнання Товариства з обмеженою відповідальністю “Київський машинобудівельний завод” переможцем торгів по лоту № 1. Крім того, у разі задоволення позову в Акціонерного товариства “Укргазвидобування” не виникне зобов`язання укласти з Позивачем договори за результатами проведення торгів. За таких обставин спосіб захисту права у цій справі жодним чином не пов`язаний з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки задоволення позову у даній не відновить будь-які права позивача та не матиме наслідком укладення з позивачем відповідного договору, а отже, обраний позивачем спосіб захисту є не ефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Крім того, позивачем не надано суду доказів наявності підстав для відмови відповідачу-2 в участі у процедурі закупівлі чи подання іншим учасником нижчої цінової пропозиції, доказів невідповідності поданих у заявці документів тендерній документації чи невідповідності відповідача-2 іншим кваліфікаційним критеріям.
Суд зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні ЄСПЛ «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Іншим доводам учасників справи оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на результат прийнятого рішення.
Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин, враховуючи подані учасниками справи докази, які оцінені судом у порядку статті 86 ГПК України, позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по оплаті позову судовим збором, враховуючи відмову в задоволенні позову, підлягають покладанню на позивача.
Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 23.04.2026.

Суддя О.Г. Удалова