Справа № 466/10226/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року Шевченківський районний суд м.Львова
в складі: головуючого судді Баєвої О.І.
секретаря судового засідання Комарницької В.-М.В. 
позивача ОСОБА_1 
представника позивача Остика С.О.
представника відповідача Сьоми І.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -
в с т а н о в и в:
03.11.2025 позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №2308 від 22 жовтня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08 жовтня 2025 року близько 16:10 год. у місті Львові за адресою вул. Тарнавського, 109 він був затриманий працівниками Національної поліції та ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані особи вимагали надати документи, що посвідчують особу. Після огляду документів поліцейські, не наводячи чітких підстав, заявили про виявлення адміністративного правопорушення та застосовуючи фізичну силу, проти його волі затягнули у мікроавтобус та доставили до 1-ої міської клінічної лікарні для проходження примусової військово-лікарської комісії. Під час транспортування працівники поліції та ТКЦ застосовували до нього фізичну силу та намагались відібрати мобільний телефон. Від проходження ВЛК він відмовлявся, просив викликати слідчо-оперативну групу, оскільки є помічником народного депутата України. Позивач зазначає, що того ж дня ввечері його було етаповано за адресою АДРЕСА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), а близько 23:00 – до колишньої бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_4 » у Брюховичах, де він перебував до наступного дня. 
Позивач стверджує, що 09 жовтня 2025 року близько 11:00 його знову доставили за адресу АДРЕСА_2 для примусового проходження ВЛК. Близько 16:00 двоє працівників ТЦК намагалися силою провести забір крові, але лікар відмовився це робити у зв`язку з чим о 19:00 працівника ТЦК видали йому повістку для проходження ВЛК наступного дня та відпустили.
Позивач зазначає, що після психологічного та фізичного насильства з боку працівників поліції та ТЦК у нього погіршився стан здоров`я і він змушений був на наступний день звертатися до лікарів. Однак, усе це не було враховано ІНФОРМАЦІЯ_5 як поважні причини його неявки на ВЛК, хоча хвороба та лікування визнаються такими. 
Крім того стверджує, що в постанові, яка оскаржується, перша сторінка постанови стосується гр. ОСОБА_1 , а наступна про накладення штрафу – гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . А відтак, така не відповідає вимогам статті 283 КУпАП.
Ухвалою від 06 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
Відповідач позовні вимоги заперечив у відзиві на позовну заяву, просив у їх задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що ОСОБА_1 не з`явився за повісткою № 5152634 на 10:00 год. 10.10.2025 в ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження медичного огляду і причин неявки, які б були поважними не повідомив, у зв`язку з чим відносно нього було винесено оскаржувану постанову.
Також зазначає, що технічна помилка, допущена в мотивувальній частині постанови не впливає на законність самої постанови, оскільки в резолютивній частині постанови правильно повністю вказано прізвище, ім`я та по батькові порушника. Отже, постанова т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №2308 від 22.10.2025 щодо ОСОБА_1 винесена з врахуванням всіх обставин справи та на підставі вимог закону.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник Острик С.О. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Також позивач зазначив, що після побиття його працівниками поліції та ТЦК його стан здоров`я значно погіршився, а тому наступного дня він звернувся до лікаря- кардіолога та в подальшому до інших лікарів. Вважає, що не прибув на виклик за повісткою з поважних причин, про що повідомляв під час складання відносно нього постанови, у зв`язку з чим вважає, що така підлягає скасуванню.
Представник відповідача Сьома І.Б. позовні вимоги заперечив, надав пояснення аналогічні змісту відзиву на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову. Також додатково наголосив, що ОСОБА_1 не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість прибуття останнього для проходження ВЛК, у зв`язку з чим відносно нього була винесена оскаржувана постанова.
Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
09.10.20215 року ОСОБА_1 отримав повістку про необхідність прибуття за адресою: АДРЕСА_1 для проходження військово-лікарської комісії 10.10.2025 року о 10:00 год., що в свою чергу не заперечується самим позивачем у позовній заяві.
Висновком лікаря-кардіолога від 10.10.2025 року ОСОБА_1 поставлено діагноз- Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ризик 4, СН І.
13.10.2025 року о 23:19 год. ОСОБА_1 здав аналіз для визначення тропоніну.
Згідно консультаційного висновку спеціаліста від 13.10.2025 року ОСОБА_1 був на огляді у лікаря-кардіолога. 
Згідно консультаційного висновку спеціаліста від 13.10.2025 року ОСОБА_1 був на огляді у лікаря-нейрохірурга.
Згідно консультаційного висновку спеціаліста від 13.10.2025 року ОСОБА_1 був на огляді у лікаря-ортопеда-травматолога.
Згідно консультаційного висновку спеціаліста від 14.10.2025 року ОСОБА_1 був на огляді у лікаря-офтальмолога. 
Крім того, 21.10.2025 року ОСОБА_1 пройшов ультразвукове дослідження серця.
15.10.2025 року відносно ОСОБА_1 складено адміністративний протокол за наслідками неприбуття за викликом для проходження ВЛК 10.10.2025 року та призначено розгляд даного протоколу на 22.10.2025 року о 14:00 год.
Постановою т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №2308 від 22.10.2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на нього стягнення у розмірі 17000 грн.
У вступній та резолютивній частині вказаної постанови зазначено прізвище особи, яка притягується до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 .
Указом Президента України №65/2022 від 24.02.2024, затвердженого Законом України № 2105-IX від 03.03.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань на території України оголошено та проводиться загальна мобілізація, яка неодноразово продовжувалась і діє станом на даний час.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2024, затвердженого Законом України № 2102-IXвід 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і діє станом на даний час.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже, з 24.02.2022 по сьогодні в Україні безперервно діє особливий період.
Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник з приводу рішення суб`єкта владних повноважень щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення законодавства у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації, щодо неприбуття за повісткою.
У ч. 2 ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію вчинене в особливий період, є адміністративним правопорушенням, яке тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зазначена норма КУпАП є бланкетною. Тому, для того щоб настала відповідальність за нею, необхідно встановити які конкретно діяння вчинила особа та які конкретні положення закону про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію вони порушують, а також чи винувата особа у їх вчиненні. Диспозиція цієї норми не передбачає обов`язкову наявність умислу, а тому таке порушення може бути вчинене і з необережності.
Лише підтвердження усіх зазначених вище обставин може мати наслідком притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. (ст. 235 КУпАП).
У п. 12 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою КМУ №154 від 23.02.2022 (далі Положення), зазначені повноваження керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки, серед яких, зокрема, розгляд справ про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 КУпАП, і накладення адміністративних стягнень.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя. Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням (п. 7 Положення).
Згідно з п. 1 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
У п. 9 Положення визначені завдання покладені на територіальні центр комплектування та соціальної підтримки.
Отже законодавець не розділяє територіальні центри комплектування та соціальної підтримки під час здійснення ними повноважень визначених у п. 9 Положення тих які мають статус юридичної особи і на тих, які цього статусу не мають, право керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення передбачені ст. 235 КУпАП, прямо передбачено п. 12 Положення.
А тому, притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП входить до повноважень начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ч. 7 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Крім того, в абз. 7 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Отже, у громадян України, у тому числі у військовозобов`язаних, яким є позивач, існує обов`язок з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці.
Позивач не заперечує факт отримання ним повістки про необхідність прибуття 10.10.2025 року о 10:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 для проходження військово-лікарської комісії, про що зазначає у позовній заяві.
Невиконання цього обов`язку є порушенням абз. 1 ч. 1 ст. 22, та абз. 7. ч. 3 ст. 33 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та становить склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
У повістці про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зазначаються:
1) прізвище, ім`я та по батькові і дата народження громадянина, якому адресована повістка;
2) найменування територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що видав повістку;
3) мета виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
4) місце, день і час явки за викликом;
5) підпис (електронний цифровий підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку;
6) реєстраційний номер повістки;
7) роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.
Наявна в матеріалах справи копія повістки №5152634 від 31.03.2025 містить всі необхідні реквізити, зазначені у ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Водночас, у ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються:
перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк;
смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).
Як на підставу причин неприбуття 10.10.2025 року о 10:00 год. за викликом на ВЛК позивач покликається на погіршення стану здоров`я та надає медичні документи. Однак такі на думку суду не підтверджують поважність причин його неприбуття, оскільки наданий позивачем висновок лікаря-кардіолога від 10.10.2025 року не містить позначки часу здійснення такого огляду/дослідження, а відтак не може свідчити про те, що саме у 10:00 год. позивач не мав змоги прибути за викликом для проходження ВЛК. Крім того, вказаний висновок не містить печатки. Інші долучені позивачем медичні документи датовані 13.10.2025 року, 14.10.2025 року, 21.10.2025 року, а тому також не підтверджують поважність неприбуття позивача 10.10.2025 року. Суд вважає, що проходження вказаних обстежень жодним чином не перешкоджало позивачу прибути саме 10.10.2025 року для проходження ВЛК.
Також, у ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що у разі неприбуття за повісткою громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Отже, військовозобов`язаний, який не прибув за повісткою у визначений у ній час з поважних причин повинен упродовж 3-ох діб повідомити про причини неявки, з подальшим прибуттям упродовж у семиденний строк, без необхідності отримання нової повістки.
Як встановив вище суд, позивач у вказаний строк не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_5 про неможливість прибути за повісткою, доказів поважності таких на адресу відповідача не скерував. Крім того, у встановлений законом семиденний строк не з`явився для проходження ВЛК і станом на даний час відомості щодо проходження ВЛК суду не надав, що у свою чергу на думку суду є порушенням зазначених вище вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» щодо обов`язку з`явитися за повісткою.
Що стосується описки в описовій частині постанови, то на думку суду технічна описка у
рішенні суб`єкта владних повноважень сама по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування. Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом. Отже, допущення технічної описки у вказаній постанові не породжує правових наслідків для її дійсності та на зміст самої постанови не впливає, у зв`язку з чим така не може бути скасована саме з цих підстав.
Інші аргументи сторони відповідача, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 246 КАС України відмовляючи у позові у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зазначає мотиви, з яких він дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.
Виходячи з мотивів наведених вище, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова прийнята без порушень ст. 19 Конституції України та на підставі вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з дотримання процедури і порядку встановленого КУпАП щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення, уповноваженою на те законом особою.
Оскаржувана постанова є обґрунтованою - у ній міститься конкретна суть порушення (коли конкретно позивач отримав повістку та не прибув за нею, зазначено інформацію відповідно до вимог ст. 283 КУпАП), яким законом передбачений обов`язок прибуття за повісткою, а також якою нормою передбачена адміністративна відповідальність за таке порушення; вона прийнята безсторонньо, добросовісно та розсудливо на позивача накладений штраф у розмірі нижньої межі санкції, яка передбачена за це адміністративне правопорушення, що також свідчить про дотримання принципу пропорційності.
Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази та вимоги ст. 279-9 КУпАП суд дійшов висновку, що процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення відбувалася з дотриманням вимог чинного законодавства та принципу рівності перед законом.
Оскаржувана постанова прийнята протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 6 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.
Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є такою, що прийнята у межах повноважень та на підставі закону, тому її слід залишити в силі, що є наслідком відмови у позові.
З урахуванням положень КАС України, судовий збір у разі відмови у задоволенні позову покладається на позивача.
Керуючись статтями 242-246, 250, 255, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у х в а л и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення – відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя	  	О.  І.  Баєва