ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 лютого 2026 року 	м.Суми	

Справа №577/6358/25 
Номер провадження 22-ц/816/1590/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Щербаченко М. В. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Сидоренко А. П. 
за участі секретаря судового засідання Овчаренко М.В.,
учасників судового процесу:
представника відповідача Домбровського С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2025 року у складі судді Буток Т.А., ухваленого в місті Конотопі Сумської області, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» 
про стягнення сум матеріальних допомог невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
28 жовтня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (далі – АТ «Укрзалізниця», відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь: 1) одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 102 505 грн 10 коп.; 2) додаткову матеріальну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків в сумі 82 004 грн 08 коп.; 3) матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки в сумі 49 158 грн 00 коп.; 4) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на день ухвалення рішення. 
Свої вимоги мотивує тим, що він працював у виробничому підрозділі Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» повних 38 років. 02.09.2025 року він був звільнений у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів з ним остаточний розрахунок в день його звільнення, оскільки не виплатив кошти гарантовані чинним колективним договором.
Колективний договір, укладений між адміністрацією та Профспілковим комітетом первинної профспілкової організації виробничого підрозділу експлуатаційно-ремонтного вагонного депо Конотоп на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2024 роки поширюється і на тих працівників, які звільнені у зв`язку із скороченням штату за 1,5 роки до досягнення пенсійного віку. Оскільки 04.04.2026 року ОСОБА_2 має виповнитися 60 років, то відповідно до п. 8.13 Колективного договору він має право на основну матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі п`яти середньомісячних заробітків та додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі чотирьох середньомісячних заробітків. Крім того, відповідно до п. 3.9 Колективного договору позивач має право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки. Щороку позивач подавав відповідні заяви на виплату указаної допомоги на оздоровлення, але роботодавець ні до звільнення, ні в день звільнення не виплатив матеріальної допомоги на оздоровлення в загальній сумі 48 159 грн 00 коп., що є порушенням прав позивач та вимог статті 116 КЗпП України. У зв`язку з тим, що відповідач не провів з позивачем повний розрахунок при звільненні, не виплатив указані суми матеріальних допомог з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до приписів статті 117 КЗпП України, виходячи із середньоденної суми заробітку ОСОБА_2 в розмірі 1128 грн 29 коп.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 102 505 грн 10 коп. невиплаченої одноразової матеріальної допомоги, 82 004 грн 08 коп. невиплаченої додаткової матеріальної допомоги, 16 104 грн 00 коп. невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік, 91 391 грн 49 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1211,20 грн судового збору, а всього 293 215 грн 87 коп. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь держави 1708 грн 84 коп. судового збору.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача, яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14.03.2022 року, проте Закон України № 2136-ІХ, яким керувався відповідач, набрав законної сили 24.03.2022 року. Оскільки закони не мають зворотної дії у часі, тому положення вказаного Закону не можуть бути застосовані судом при розгляді цієї справи. Таким чином суд виснував, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні відповідні суми матеріальних допомог, які зазначені у наказі про звільнення позивача від 27.08.2025 року. Разом з тим, суд вважав безпідставними позовні вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2024 роки, оскільки вони спростовуються доказами наданими представником відповідача. Суд відхилив доводи сторони відповідача щодо пропуску позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку до суду із вказаними вимогами, оскільки він одержав повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні 25.09.2025 року. Крім того, суд дійшов висновку про наявність підставі для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 91 391,49 грн. за час затримки, який на день ухвалення оскаржуваного рішення становив 81 робочий день. 
Судове рішення місцевого суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, в апеляційному порядку не оскаржується сторонами справи та відповідно в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
14 січня 2026 року АТ «Укрзалізниця» через електронний кабінет подало до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу в електронній формі, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2025 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення відповідних сум матеріальних допомог невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі; стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд не застосував статті 1, 11 та пункт 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні» та не звернув уваги на той факт, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. АТ «Укрзалізниця» на підставі положень вказаного Закону з березня 2022 року призупинило здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами на період дії правового режиму воєнного стану в Україні. Зупинення окремих видів виплат, передбачених колективним договором, є тимчасовим заходом, оскільки у працівників зберігається право на їх отримання, а його реалізація відкладається до закінчення дії правового режиму воєнного стану, або до прийняття окремих рішень правлінням АТ «Укрзалізниця».
Пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, який визнано незаконним та скасовано судом у справі № 211/7338/23 не діє, оскільки втратив чинність на підставі пункту 9 рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 року (протокол Ц-82/39 ком. Т) і з 01.07.2024 Товариством не застосовувався. Цим же рішенням правління, починаючи з 01.07.2024 року, зупинено дію окремих положень колективних договорів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому немає правових підстав для стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік у зв`язку із зупиненням положень колективного договору на цей час. 
Виплата одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівника вперше у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю зупинено з 01.04.2025 року на виконання протокольного рішення № Ц-1-1.5-25/47-25 від 28.03.2025 року.
Відповідач не відмовляв позивачу у виплаті матеріальних допомог відповідно до колективного договору, не порушував права позивача на ці виплати, лише відтермінував їх реалізацію. Суд першої інстанції не дослідив наданих відповідачем рішень про призупинення спірних виплат, передбачених колективним договором, що було здійснено не лише на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, а і на підставі інших рішень 
Заявник апеляційної скарги вважає, що матеріальна допомога на оздоровлення, матеріальна допомога при виході на пенсію не належать до обов`язкових виплат належних працівникові до виплати у день звільнення, оскільки ці виплати не входять до структури заробітної плати, не залежать від виконаної роботи та її результатів
Виплата матеріальної допомоги при виході на пенсію та на оздоровлення була призупинена не з вини АТ «Укрзалізниця», а була зумовлена обставинами непереборної сили, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку, передбаченого статтею 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Крім того, суд першої інстанції, незважаючи на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, визначеного статтею 233 КЗпП не застосував позовну давність до вимоги про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік. Заява про надання указаної матеріальної допомоги позивачем подана 02.06.2023 року, тому тримісячний строк на право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду для такої вимоги закінчився 02.09.2023 року. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Осьмака А.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2025 року – без змін. Доводи апеляційної скарги про те, що в умовах воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.02.2022 року прийнято до набрання чинності Законом № 2136-ІХ, що суперечить принципу незворотності дії законів у часі. Сам по собі воєнний стан не скасовує трудових гарантій, а лише допускає можливість їх обмеження у визначених законом межах. Скаржник не довів неможливість здійснення саме цих виплат, а наводить лише загальні економічні міркування. Суд першої інстанції обґрунтовано врахував правову позицію Верховного Суду щодо незаконності п. 1.1.4 протокольного рішення правління АТ «Укрзалізниця», яким було призупинено виплати. Крім того, трудове законодавство не передбачає можливості безстрокового відтермінування обов`язкових виплат при звільненні працівника.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
ОСОБА_2 з 10 вересня 1987 року перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 14-17). 
У 2001 році на конференції трудового колективу між адміністрацією і профспілковим комітетом Виробничого підрозділу експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп був укладений колективний договір на 2001-2025 роки, пролонгований на 2006-2025 роки зі змінами і доповненнями (а.с. 23-48).
Пунктами 3.9 та 8.3 указаного Колективного договору передбачено право працівників підприємства один раз на рік на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення та працівників, які звільнені з підприємства у зв`язку зі змінами в організації виробництва, скороченням чисельності (статті 40 пункт 1 КЗпП України) за 1,5 роки до досягнення пенсійного віку на одноразову та додаткову матеріальні допомоги у зв`язку із виходом на пенсію та за сумлінну працю у розмірі залежно від стажу роботи на залізничному транспорті. 
Підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Українська залізниця» визначено, що додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено (а.с. 74). 
Позивач 02.06.2023 року у період дії підпункту 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення № Ц-54/31 подавав заяву про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до пункту 3.9 Колективного договору (а.с.86).
У подальшому пунктом 9 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану» визначено, що підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 01.07.2024 року.
Наказом (розпорядженням) № 239/ОС від 27.08.2025 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_2 , токар 5 розряду дільниці з ремонту колісних пар 1 групи, звільнений 02.09.2025 року у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 19). 
У наказі № 239/ОС від 27.08.2025 року зазначено, що одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків (посадових окладів), додаткову матеріальну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків (посадових окладів), що передбачено колективним договором виробничого підрозділу експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп на 2001-2005 роки, пролонгованим на 2006-2025 роки р. 8 п. 8.13 (стаж роботи в галузі складає 38 років 2 місяці 20 днів) та матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб за 2023 рік, що передбачено колективним договором виробничого підрозділу експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп на 2001-2005 роки, пролонгованим на 2006-2025 роки, буде виплачено після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 02 вересня 2025 року ОСОБА_2 виплачено у день звільнення 34 539 грн 90 коп. (а.с. 20).
Указане повідомлення позивач отримав 25 вересня 2025 року.
У день звільнення 02 вересня 2025 року ОСОБА_2 не були виплачені спірні суми матеріальних допомог.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
У справі, яка переглядається, спір виник з приводу невиплати роботодавцем у день звільнення позивача всіх належних йому сум матеріальної допомоги, які передбачені пунктами 3.9 та 8.3 колективного договору і зазначені у наказі про звільнення як такі, що будуть виплачені після окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України установлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами (стаття 97 КЗпП України).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг (частина друга статті 13 КЗпП України).
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).
Позиція апеляційного суду щодо доводів про незастосування місцевим судом статті 11 та пункту 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні» щодо зупинення на період воєнного стану дії окремих положень колективного договору
Право на отримання позивачем спірних матеріальних допомог, їх розмір відповідач не оспорює. Проте роботодавець вважає, що мав право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка діяла на час спірних відносин (до 13 вересня 2025 року), було передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Відповідач посилався на те, що виплата спірних матеріальних допомог, передбачених колективним договором була призупинена на підставі підпункту 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця».
Судом першої інстанції правильно зазначено в оскаржуваному рішенні, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX набрав чинності 24 березня 2022 року, а тому відповідно до вимог статті 58 Конституції України його положення не могли застосовуватись відповідачем під час прийняття рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця» в частині призупинення здійснення матеріальних допомог, визначених Галузевими угодами та колективними договорами.
Також при оцінці зазначених доводів апеляційної скарги апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції установив, що постановою Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР).
За змістом відомостей ЄДРСР у справі № 211/7338/23 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.
Зважаючи на викладене, підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця», який скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили, не є підставою для відтермінування виплати позивачу спірних матеріальних допомог.
Заявник апеляційної скарги також посилався на те, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що призупинення виплати матеріальних допомог при виході на пенсію та на оздоровлення відбулось виключно на підставі рішення правління від 14.03.2022, але відповідач в суді першої інстанції посилався і на інші рішення, яким місцевий суд за твердженням апелянта не надав правової оцінки.
До відзиву на позов відповідач до суду першої інстанції, крім копії протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31, надав копію протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану» (а.с.82), яким передбачено:
- на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, уведеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, починаючи з 01.07.2024 зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення (підпункт 1.1);
- підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 01.07.2024 року (пункт 9).
Зміст указаного рішення № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року вказує на те, що цим рішенням правління Товариства зупинено положення колективних договорів в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення і лише починаючи з 01.07.2024 року. При цьому цим рішенням роботодавця не передбачено зупинення положень колективних договорів, які передбачають виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Інших рішень правління АТ «Укрзалізниця» про зупинення виплати матеріальних допомог, передбачених пунктом 8.13 Колективного договору, відповідачем суду не надано.
Лист від 04.04.2025 року № Ц-5-1.5-25/122-25 адресований керівникам регіональних філій, філій АТ (а.с.81) про призупинення, починаючи з 01.04.2025 року до окремого рішення керівництва, виплати матеріальних допомог залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також за сумлінну працю на залізничному транспорті, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такий лист не є належним доказом зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця у розумінні статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції на час виникнення спірних відносин).
Указаний лист на відміну від рішень від 14.03.2022 № Ц-54/31 та від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т не є рішенням правління АТ «Укрзалізниця», містить посилання на те, що таке призупинення здійснюється на виконання протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25. 
Натомість рішення роботодавця, яке передбачено статтею 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції на час виникнення спірних відносин) має ухвалювати виконавчий орган АТ «Укрзалізниця», яким відповідно до пункту 89 Статуту АТ «Укрзалізниця» (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2025 року № 615) є не штаб Товариства з ефективності, а Правління, яке колегіальним виконавчим органом і здійснює управління поточною діяльністю Товариства. 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд резюмує, що оскільки підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальних допомог, що передбачені колективними договорами скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили у справі № 211/7338/23, а рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т не містить положень про зупинення виплати матеріальних допомог, передбачених пунктом 8.13 Колективного договору, відповідач допустив порушення прав позивача і безпідставно відтермінував на невизначений строку виплату позивачу одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків (посадових окладів) у зв`язку з виходом на пенсію та додаткову матеріальну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків (посадових окладів) за сумлінну працю.
Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення, визначена пунктом 3.9 Колективного договору зупинена рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т, починаючи з 01.07.2024 року, тому на виплату матеріальної допомоги за 2023 рік, тобто за період до його прийняття, указане рішення роботодавця не поширюється. 
Це також підтверджують дії роботодавця, який матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік включив як належну до виплати ОСОБА_2 до наказу № 239/ОС від 27.08.2025 року про припинення трудових відносин у розмірі, визначеному пунктом 3.9 Колективному договорі, а не у розмірі визначеному підпунктом 1.2 рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків (посадових окладів) у зв`язку з виходом на пенсію, додаткової матеріальної допомоги в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків (посадових окладів) за сумлінну працю та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік. 
Позиція апеляційного суду щодо доводів про те, що спірні матеріальні допомоги на оздоровлення та при виході на пенсію не належать до обов`язкових виплат належних працівникові у день звільнення 
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене дає підстави для висновку про те, що стаття 116 Кодексу законів про працю України зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. Жодних застережень з приводу того, що належні до виплати звільненому суми мають належати до фонду оплати праці указана норма не містить.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Викладений висновок апеляційного суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
З викладених підстав апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги про те, що матеріальна допомога на оздоровлення та при виході на пенсію не належить до обов`язкових виплат працівнику у день звільнення. Належність таких виплат до фонду заробітної плати правового значення не має. Визначальним є те чи має працівник станом на дату звільнення на отримання від роботодавця відповідних виплат.
Позиція апеляційного суду щодо доводів відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, з вимогою про стягнення матеріальної на оздоровлення за 2023 рік.
Приписами частини другої статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Справа, яка переглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України. 
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі статті 116 КЗпП України відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з тим, як за загальним правилом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Тому доводи апеляційної скарги про обчислення строку звернення ОСОБА_2 до суду з вимогою про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік необхідно обчислювати з 02.06.2023 року, тобто з моменту подання ним заяви на її виплату, є помилковими. 
У справі, яка переглядається повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні ОСОБА_2 отримав 25.09.2025 року (а.с. 20), а тому, звернувшись до суду із позовом 28.10.2025 року, позивач строк, визначений приписами частини другої статті 233 КЗпП України не пропустив. 
Позиція апеляційного суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідач в обґрунтування своїх заперечень щодо невиконання обов`язків, передбачених статтями 47 та 116 КЗпП України, посилається на відсутність його вини та існування обставин непереборної сили, які встановлені висновком Торгово-промислової палати України № 2024/02/0-7/1 від 28.02.2022 року.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України у разі відсутності його вини, при цьому обов`язок доведення відсутності вини покладається на роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 аналізуючи питання підтвердження настання обставин непереборної силу (форс-мажору), дійшла висновку, що:
"Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").
Єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні".
У постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі № 910/9226/23 сформульовано такі загальні висновки щодо застосування положень статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні":
«Форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку». 
Відповідач, на якого покладено тягар доказування відсутності вини у виплаті належних позивачу сум в день звільнення, на підтвердження обставини непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на підприємстві на дату звільнення позивача з роботи, надав лист Торгово-промислової палати України № 2024/02/0-7/1 від 28.02.2022 року, який не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", оскільки не містить ідентифікуючих ознак саме до відповідача та конкретного випадку неможливості виконання відповідних зобов`язань перед працівниками. 
Указаний лист, ураховуючи заперечення позивача, не є достатнім та належним доказом на підтвердження настання обставин непереборної сили на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного статтею 116 КЗпП України, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. 
Розмір середнього заробітку визначений місцевим судом, виходячи з кількості робочих днів за період затримки (81 робочий день) станом на день ухвалення рішення та виходячи з розміру середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 складає 91 391 грн 49 коп. (81 день х 1128 грн 29 коп.).
Доводи представника відповідача ОСОБА_3 про надмірність суми стягнутого середнього заробітку, які не були зазначені в апеляційній скарзі і викладені у додаткових поясненнях від 25.02.2026 апеляційний суд не бере до уваги, оскільки ухвалою суду від 25.02.2026 року указані додаткові пояснення на підставі статті 126 ЦПК України залишені без розгляду. Апеляційний суд відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Разом з тим, при оцінці співмірності стягнутої на користь позивача суми відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, що суд перевіряє незалежно від доводів сторін, апеляційний суд ураховує розмір заборгованості, яка не виплачена у день звільнення ОСОБА_2 (200 613 грн 18 коп.), і яку не перевищує сума стягнутого середнього заробітку (91391 грн 49 коп). Позивач звернувся до суду протягом місяця після звільнення, не допускав недобросовісної поведінки, що могла б сприяти збільшенню періоду затримки розрахунку. З огляду на щоденні майнові втрати позивача внаслідок інфляційних процесів, розмір середнього заробітку визначений місцевим судом не можна вважати таким, що суперечить принципами розумності, справедливості та пропорційності.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, на законність та обґрунтованість рішення суду не впливають.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України). 
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення в оскаржуваній частині слід залишити без змін.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України)
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого суду залишається без змін, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених заявником апеляційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись вимогами статей 141, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 27 лютого 2026 року. 
Головуючий   	М. В. Щербаченко	

Судді О. І. Собина 

А. П. Сидоренко