Дата документу 17.03.2026 Справа № 336/3054/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/3054/25 Головуючий у 1-й інстанції: Звєздова Н.С. 
 
Провадження № 22-ц/807/734/26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 березня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:   	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року Комунальне підприємство «Водоканал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Комунальне підприємство «Водоканал» у відповідності до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженого постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року № 307 є ліцензіатом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Надає воду і здійснює прийняття стоків в комунальну каналізацію споживачам м. Запоріжжя.

Відповідач проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та користується послугами Комунального підприємства «Водоканал» (далі по тексту – КП «Водоканал»). За вказаною адресою було оформлено особовий рахунок N НОМЕР_1 на ОСОБА_1 .. 01 квітня 2022 року між сторонами укладений публічний договір. Оплату за надані послуги відповідач в повному обсязі не здійснювала, у зв`язку з чим за період з 01 серпня 2013 року по 28 лютого 2025 року утворилась заборгованість в сумі 16 738,47 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, КП «Водоканал» просило суд стягнути з  ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за спожиту воду і послуги водовідведення у розмірі 16 738,47 грн, а також судові витрати у розмірі 3028 грн. 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованість по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення за період з 01.08.2013 по 28.02.2025 у сумі 16 738, 47 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» судовий збір у сумі 3 028,00 гривень.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що позивачем не доведено, що між сторонами склались фактичні відносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення, договорів між сторонами не укладалось, доказів того, що відповідач була користувачем комунальних послуг, за якою надаються послуги, позивачем не надано. Натомість з 2005 року відповідач фактично користується послугами з постачання холодної води за іншою адресою, про що вона повідомила виконавця послуг. Розрахунок заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення вважала неналежним та недопустимим доказом, оскільки не містить інформацію про існування та підстави застосування різних тарифів, про діючі в період з 2013 по 2015 різні норми споживання. Вона як власниця 1/4 частини квартири, до якої позивач надавав послуги, має сплачувати за надані послуги відповідно до своєї частки власності, в той час як інших співвласників квартири не було залучено до участі у справі в якості співвідповідачів, які також наряду з ОСОБА_1 , як співвласники, повинні нести тягар утримання та обслуговування спільного часткового майна. Разом з тим, оскільки період, заявлений позивачем до стягнення (01.08.2013 по 28.02.2025) охоплюється періодом, за який раніше за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2025 у справі №336/3046/25 вже стягнуто заборгованість за надані послуги з інших співвласників цієї квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (за період з 01.04.2008 по 28.02.2025 у розмірі 39 604,60 грн), відсутні підстави для повторного стягнення на користь позивача вартості таких послуг з ОСОБА_1 .. Незаконність та необґрунтованість рішення суду, на думку заявниці полягає у тому, що суд першої інстанції не врахував, що загальна позовна даність встановлюється тривалістю три роки, проте позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.08.2013 по 28.02.2025, тобто більш ніж за 12 років. За цей період жодних претензій до відповідача позивач не направляв, а сплив позовної даності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачка не була належним чином повідомленою про розгляд справи, у зв`язку з чим була позбавлена можливості заявити клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд зауважує, що апеляційну скаргу КП «Водоканал» доставлено 23 січня 2026 року до електронного кабінеті зареєстрованого в підсистемі «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду (а.с.83).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3328,00 грн (3328,00 грн Х 30 = 99 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 16 738,47 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, оскільки за адресою реєстрації відповідача дійсно надаються комунальні послуги у вигляді водопостачання та водовідведення, якими відповідач фактично користується та у зв`язку з несвоєчасною сплатою яких утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача. 

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися, виходячи з наступного.  

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.15). 

На квартиру відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , квартиронаймач ОСОБА_1 , кількість зареєстрованих осіб (0), що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунком основного боргу (а.с.3-5).

Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Комунальне підприємство «Водоканал» ЗМР, ЄДРПОУ 03327121, місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая буд.61, здійснює такі види діяльності, зокрема: 36.00 Забір, очищення та постачання води (основний); 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; 37.00 Каналізація, відведення й очищення стічних вод (а.с.8).

Згідно зі статутними документами, основним видом діяльності КП «Водоканал» є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям м. Запоріжжя та області питної води та водовідведення, тому позивач в силу закону є виконавцем комунальних послуг з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення.

Рішення Запорізької міської ради №546 від 28.10.1999 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення» є актом органу місцевого самоврядування, який є обов`язковим для виконання на території м. Запоріжжя та є підставою для виникнення правовідносин між КП «Водоканал» та споживачами по водопостачанню та водовідведенню.

Комунальне підприємство «Водоканал» протягом періоду з 01 серпня 2013 року по 28 лютого 2025 року надає послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується розрахунком заборгованості. 

З детального розрахунку заборгованості за період з 01 серпня 2013 по 28 лютого 2025 рокивбачається, що за вказаний період заборгованість склала 16 802,32 грн (а.с.3-4), про що зазначено також в довідці щодо заборгованості за надані послуги (а.с.5).

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада 2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 01.05.2019 року.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-V111 - комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі ( індивідуальні та колективні), управитель та виконавець комунальних послуг (частина 1 статті 6 Закону України « Про житлово-комунальні послуги»).
При цьому, згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 вказаного Закону індивідуальний споживач – це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-V111 споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Стаття 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» також встановлює обов`язок споживачів питної води своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання.
Відповідно до ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2189-V111, виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.
Відповідно до ст. 23, 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2189-V111, послуга з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Водночас, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951 цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Тож, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.
Згідно з п. 2.2 нової редакції статуту комунального підприємства "Водоканал", затвердженого 26 вересня 2019 року розпорядженням Запорізького міського голови, предметом діяльності підприємства є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям міста й області питної води відповідно до існуючого Державного стандарту та з переданими на експлуатацію Підприємству параметрами мереж і споруджень (а.с.7).
Договір між сторонами про надання послуг не укладався, КП "Водоканал" надавав відповідачам як споживачам за вказаною адресою послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідач такі послуги прийняла, від їх отримання не відмовлялася.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року №85 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року №690», затверджені типові форми договорів, у тому числі форма типового публічного договору приєднання з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

На виконання вищезазначених вимог закону, 01.03.2022 на офіційному веб-сайті органу місцевої самоврядування https://zp.gov.ua та на офіційному веб-сайті КН «Водоканал» http://www.vodokanal.zp.ua буя. розміщено текст публічного договору приєднання.

Отже, з 01.04.2022 року за зазначеною адресою укладено публічний договір.

Відповідач зареєстрована за адресою: в квартирі АДРЕСА_2 та є споживачем послуг КП « Водоканал» за вказаною адресою.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність позивачем факту користування відповідачем послугами з водопостачання та водовідведення за адресою: в квартирі АДРЕСА_2 , або, що вона в належний законом спосіб відмовилася від таких послуг за вказаною адресою скаржник до суду не надала, який би спростував таку обставину, не надала належних, достатніх та достовірних доказів фактичного проживання та користування такими послугами за іншою адресою. 
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами фактично склалися правовідносини з надання послуг з водопостачання та водовідведення, в яких одна сторона зобов`язана надавати другій стороні такі послуги, а друга - зобов`язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"2189-V111, якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тобто, споживач послуги має право встановити індивідуальний засіб обліку.
У відповідності до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України N 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
За рішенням Запорізької міської ради N 546 від 28 жовтня 99 року збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводиться окремо від інших комунально-побутових послуг, а функції зі збору платежів з населення передано КП "Водоканал".
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Вимогами ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно з ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач зареєстрований за вищевказаною адресою та користується послугами, які надаються позивачем.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідач була зобов`язана сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, які діяли у відповідний період.

Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 01 серпня 2013 року по 28 лютого 2025 року на суму 16 738,47 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, що й було задоволено судом першої інстанції. 

Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вона не отримувала позовну заяву не могла надати на неї відзив та заявити про застосування строку позовної давності.
Враховуючи, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.16). Дана ухвала суду разом з позовною заявою з додатками була направлена на останню відому адресу місця реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (а.с.18). 

Проте, до суду повернувся конверт з вкладеннями судових документів із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», що в розумінні ч. 6 ст. 272 ЦПК України не є належним повідомлення. Отже, відомості про отримання зазначеної ухвали разом з позовною заявою з додатками, матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відсутності відповідача, а матеріали справи не містять даних про належне направлення відповідачу ухвали разом з позовною заявою з додатками, що унеможливило відповідача надати відзив на позовну заяву, в тому й числі подати заяву про застосування строку позовної давності, тому заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності підлягає розгляду апеляційним судом.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі N 219/5355/14-ц (провадження N 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі N 199/892/14-ц (провадження N 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі N 756/5050/15-ц (провадження N 61-21682св19).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Положеннями частини 5 статті 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць.

Оскільки плата та відповідно і заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення нараховувалась позивачем відповідачу щомісяця, то в даному випадку перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

З відповідного числа кожного наступного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з водопостачання та водовідведення, а отже починається і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Заразом, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач ( частина перша та друга статті 264 ЦК України).

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз викладених вище норм вказує, що до дій, що свідчить про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

З виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 та наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 01.08.2013 року по 28.02.2025 року відповідач не проводила оплату вартості наданих послуг з водопостачання , лише в листопаді 2014 року здійснила оплату у розмірі 75,36 грн (а.с.3-5). 

Загальний розмір заборгованості станом на 28 лютого 2025 року складає 16 738,47 грн (а.с.5). Позивач просив стягнути заборгованість, яка виникла за період з 01 серпня 2013 року по 28 лютого 2025 року.

Оплата періодичного платежу не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин боргу (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі N 127/23910/14-ц). Тобто, строк позовної давності у цьому разі не переривався.

Як вже було зазначено вище, статтею 257 ЦК України дійсно визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України N 530-IX від 17 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати").

Законом України від 30 березня 2020 року N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі N 679/1136/21 (провадження N 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі N 199/782/21 (провадження N 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі N 938/632/20 (провадження N 61-16716св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України N 651 від 27 червня 2023 року "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2025 року, тобто вже після відміни карантину.

Однак, з 24 лютого 2022 року дотепер в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX (з наступними змінами).

Законом України від 15 березня 2022 року N 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Вказаний Закон набрав чинності 17 березня 2022 року.

Наведене свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своєї прав та інтересів.

Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України втратив чинність з 04 вересня 2025 року на підставі Закону N 4434-IX від 14 травня 2025 року, проте діяв на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваного рішення.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався у квітні 2017 року, не закінчився у квітні 2020 року, а продовжений у порядку пунктів 12 та 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України.

Загальний розмір заборгованості станом на 28 лютого 2025 року складає 16 738,47 грн (а.с.5). Позивач просив стягнути заборгованість, яка виникла за період з 01 серпня 2013 року по 28 лютого 2025 року.

Установивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх обов`язків щодо оплати наданих КП «Водоканал» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, однак, враховуючи, що з даними позовними вимогами позивач звернувся до суду у квітні 2025 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущений строк звернення до суду з позовом за період з 01 серпня 2013 року по 01 квітня 2017 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 відкритого на ім`я ОСОБА_1 з квітня 2017 по лютий 2025 позивачем нараховано коштів за надані послуги у розмірі 12 657,96 грн (графа 2), сплачено 0,00 грн (графа 3) (а.с.3-4). 

Враховуючи викладене вище, межі заявлених КП «Водоканал» позовних вимог, заяву відповідача про застосування позовної давності, продовження визначеного статтею 257 ЦК України строку на період запровадження карантину і воєнного стану, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за надані послуги в межах позовної давності за період з 02 квітня 2017 року по 28 лютого 2025 року, яка становить 12 657, 96 грн.

Відтак, вимога позивача про стягнення заборгованості за період з 01 серпня 2013 року по 01 квітня 2017 року не підлягає стягненню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що скаржник є власником вищезазначеної квартири лише в розмірі її частки, а іншими співвласниками квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з яких вже стягнута на користь КП « Водоканал» заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведенння за період з 01.04.2008 по 28.02.2025 у сумі 39 604,60 грн, а тому не має підстав для стягнення заборгованості за вказаний період повторно з неї не заслуговують на увагу.

Так, дійсно рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2025 року у справі № 336/3046/25 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КП «Водоканал» заборгованість по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення за період з 01.04.2008 по 28.02.2025 у сумі 39 604,60 грн, яка міститься на особовому рахунку № НОМЕР_2 , який відкрито на ім`я ОСОБА_2 .. Дана заборгованість була нарахована позивачем на співвласників кв. АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.54-56).

Проте, КП «Водоканал» звертаючись із позовом у справі, яка наразі переглядається в апеляційному порядку нараховано заборгованість по особовому рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я ОСОБА_1 .. Де зазначено, що (кількість зареєстрованих 0) (а.с.3).

Отже, матеріалами справи підтверджено, що на спірну квартиру позивачем відкрито два особових рахунків, зокрема особовий рахунок № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 та особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_1 ..

Отже, ОСОБА_1 КП «Водоканал» нараховував платежі за надані послуги відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1  відкритого на її ім`я ОСОБА_1 , нарахування здійснювалося на одну особу, тому колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутнє повторне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за надані послуги за період з серпня 2013 року включно по лютий 2025 року, який є предмет спору у даній справі.

Доводи відповідача про те, що вона не зареєстрована у вказаній квартирі не заслуговують на увагу, оскільки з довідки Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 10 квітня 2025 року № 06.4/02/9272 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 10 травня 2018 року по 12.12.2023 рік (а.с. 15).

Крім того, вона є власником частки вищезазначеної квартири на підставі договору дарування від 16 вересня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Чірвою Л.А., що нею зазначено в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Доказів того, що ОСОБА_1 , як власник части квартири в установленому законом порядку зверталася до КП «Водоканал» із заявою про відмову надання їй послуг з водопостачання та водовідведення, у зв`язку з тим, що остання такими послугами не користується, оскільки у квартирі за адресою АДРЕСА_1 не проживає, матеріали справи не містять.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1,3 частини першої статті 376 ЦПК України). 

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнути заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з 02 квітня 2017 року по лютий 2025 року у розмірі 12 657,96 грн.

У задоволенні вимог про стягнення заборгованості за період з серпня 2013 року по 01 квітня 2017 року, що становить 4080, 51 грн, слід відмовити.

Отже, аргументи апеляційної скарги часткове є виправданими.

Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду першої інстанції у сумі 3028 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 18390 від 26.03.2025 (а.с.1). Відповідач ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4542 грн, що підтверджується квитанцією №ПН751785 від 02 лютого 2026 року (а.с.74).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 16 738,47 грн, задоволено позовні вимоги КП «Водоканал» на суму 12 657,96 грн.

Тому, позивачу за рахунок відповідача належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2289,83 грн (12 657,96 х 3028 : 16 738,47), водночас відповідачу ОСОБА_1 належить до компенсації сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1107,25 грн (16 738,47 - 12 657,96 = 4080,51) х 4542 : 16 738,47). 

Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки із відповідача на користь КП «Водоканал» підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 2289,83 грн, а з КП «Водоканал» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1107,25 грн, тому на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України до компенсації КП «Водоканал» за рахунок відповідача підлягає сума судового збору у розмірі 1182,58 грн (2289,83 - 1107,25).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2025 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 02 квітня 2017 року по 28 лютого 2025 року у розмірі 12 657 (дванадцять тисяч шістсот п`ятдесят сім) гривень 96 копійок. 

В іншій частині позову відмовити. 

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1182,58 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 17 березня 2026 року.

Головуючий, суддя    Суддя    Суддя
Подліянова Г.С.   Кочеткова І.В.   Кухар С.В.