ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 квітня 2026 року справа №200/6844/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 р. у справі №200/6844/25 (головуючий І інстанції Абдукадирова К.Е.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив:
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.07.2025 року № 045650023032 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про призначення пенсії від 22.07.2025 року із зарахуванням до його загального страхового стажу наступні періоди:
- навчання у Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 року по 21.11.1983 рік, та з 20.03.1986 року по 30.06.1990 рік;
- проходження служби у лавах Радянської Армії з 22.11.1983 року по 17.03.1986 рік;
- роботи у радгоспі «Богатир» з 06.08.1990 року по 10.01.1991 рік;
- роботи у Великоновосілківському ремонтно-транспортному підприємстві з 10.01.1991 року по 31.05.1993 рік;
- роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 01.06.1993 року по 15.09.1994 рік;
- роботи у Великоновосілківській районній раді з 16.09.1994 року по 02.01.1996 рік;
- роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 03.01.1996 року по 04.05.2000 рік.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.07.2025 року №045650023032 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 22.07.2025 року із зарахуванням до його загального страхового стажу періоди: навчання у Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 по 21.11.1983, з 20.03.1986 по 30.06.1990; роботи у радгоспі «Богатир» з 06.08.1990 по 10.01.1991; роботи у Великоновосілківському ремонтно-транспортному підприємстві з 10.01.1991 по 31.05.1993; роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 01.06.1993 по 15.09.1994; роботи у Великоновосілківській районній раді з 16.09.1994 по 02.01.1996; роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 03.01.1996 по 31.12.1998.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 гривень.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів зазначає, що позивач не був позбавлений можливості при влаштуванні вперше на роботу з 06.08.1990 до радгоспу «Богатир» провідним механіком на відділення №2, - внесення повних відомостей про підприємство, на якому вперше заповнювалась трудова книжка серії НОМЕР_1 .
Позивачем до Пенсійних органів із заявою про призначення пенсії за віком не було надано документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами, про спірні періоди роботи, як це визначено Порядком №637 та п.п.2 п.2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, що підтверджують спірні періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 з 06.08.1990 по 04.05.2000, у зв`язку з чим, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення від 22.07.2025 року №045650023032, яким не зараховано до страхового стажу спірні періоди роботи (з 06.08.1990 по 04.05.2000) згідно цієї трудової книжки та відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу 32 роки.
Крім того, у рішенні суду не наведено доказів які свідчать про перелік та вартість робіт щодо надання правничої допомоги, та щодо оплати клієнтом коштів на розрахунковий рахунок адвоката з надання правової допомоги за цим договором.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. 
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до органу Пенсійного фонду щодо призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону 1058 .
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 045650023032 від 29.07.2025 позивачу відмовлено в призначені пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Встановлено, що вік заявника – 59 років 11 місяців.
Страховий стаж особи складає 27 років 11 місяців 08 днів.
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
за поданими документами до страхового стажу не враховано:
трудову книжку НОМЕР_1 , оскільки на першій сторінці трудової книжки не зазначено рік заповнення та перша сторінка засвідчена відбитком печатки з тризубом України;
період навчання в Луганському сільсько-господарському інституті з 01.09.1982 по 26.06.1990, оскільки до матеріалів епс долучено скан-копію копії диплому та період навчання перетинається із періодом проходження військової служби.
Зокрема, періоди роботи з 01.01.1999 обчислено згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 32 роки.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно із частиною 3 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
У відповідності до статті 26 Закону № 1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
В період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 32 років.
Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).
Відповідно до п.3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Щодо доводів апелянта, що позивач не був позбавлений можливості при влаштуванні вперше на роботу з 06.08.1990 до радгоспу «Богатир» провідним механіком на відділення №2, - внесення повних відомостей про підприємство, на якому вперше заповнювалась трудова книжка серії НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 у періоди, не зараховані відповідачем, останній:
- 06.08.1990 прийнятий до Радгоспу «Богатир» провідним механіком на відділення №2;
- 10.01.1991 звільнений за ст.. 36 п. 5 з переведенням до Великоновосілківського РТП в зв`язку з реорганізацією радгоспу «Богатир»;
- 10.01.1991 прийнятий у відділ техобслуговування тракторного парку Великоновосілківського ремонтно-транспортного підприємства на посаду інженера з експлуатації МТП за сумісництвом з професією водія 3 класу в порядку переведення з радгоспу «Богатир»;
- 22.02.1993 переведений слюсарем з ремонту сільськогосподарських машин за третім розрядом до цеху по ремонту фільтро-патронів;
- 31.05.1993 звільнений за ст. 36 п. 5 в зв`язку з переведенням до Великоновосілківської районної державної адміністрації;
- 01.06.1993 прийнятий до Великоновосілківської районної державної адміністрації в порядку переведення на посаду інженера-інспектора районної інспекції держтехнагляду;
- 15.09.1994 звільнений за ст. 36 п. 5 КЗпП України в зв`язку з переведенням до Великоновосілківської районної Ради народних депутатів;
- 16.09.1994 прийнятий до Великоновосілківської районної Ради народних депутатів на посаду інженера-інспектора державного технічного нагляду виконкому районної Ради народних депутатів в порядку переведення з районної державної адміністрації;
- 02.01.1996 звільнений в зв`язку з переведенням до районної державної адміністрації відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України;
- 02.01.1996 прийнятий до Великоновосілківської районної державної адміністрації на посаду інженера-інспектора району, спеціалістом І категорії інспекції Держтехнагляду;
- 23.07.1996 прийнятий на посаду начальника інспекції Держтехнагляду, як такого, що успішно пройшов стажування;
- 04.05.2000 звільнений в зв`язку з переведенням до управління агропромислового комплексу п. 5 ст. 36 КЗпП України.
Суд зазначає, що до 1993 року діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (в період внесення спірних періодів роботи до трудової книжки позивача).
Згідно з п. 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 162, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно з п.2.6 Інструкції № 162, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Згідно з 4.1 Інструкції №162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи в даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснювався в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців» (п. 8.1. Інструкції).
Згідно пункту 18. постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців» відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Системний аналіз вищезазначених положень, дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до її страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Крім того, згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Відтак не зазначений рік заповнення та відбиток печатки на трудовій книжці, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Наведене в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.
За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Доводи апелянта, що позивачем не було надано документів про спірні періоди роботи, як це визначено Порядком №637 та п.п.2 п.2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, що підтверджують спірні періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 з 06.08.1990 по 04.05.2000, колегія суддів не приймає, оскільки в даному випадку, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Всі записи та відмітки у трудовій книжці позивача виконано без виправлень, у чіткій послідовності, із завірянням підписами відповідальних осіб та печатками роботодавців.
Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача відповідачем до суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем при розгляді заяви про призначення пенсії за віком позивачу.
Приймаючи до уваги наведене в сукупності, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.07.2025 року №045650023032 про відмову у призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо витрат на правничу допомогу.
Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 КАС України, має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 6 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).
Частиною 7, 9 статті 139 КАС унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, зокрема, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
Судом встановлено, що правова допомога позивачу у даній справі надавалась адвокатом Кузнєцовою Оксаною Петрівною, що підтверджується ордером серії АН №1780699 від 05.09.2025.
01.09.2025 між адвокатом Кузнєцовою Оксаною Петрівною та ОСОБА_1 (клієнт) укладено Договір про надання правничої допомоги №53.
13.10.2025 року адвокатом Кузнєцовою Оксаною Петрівною та клієнтом ОСОБА_1 було підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 відповідно до якого на виконання укладеного між сторонами Договору про надання правничої допомоги № 53 від 01.09.2025 року адвокатом було надано, а клієнтом прийнято юридичні послуги на загальну суму 7 000,00 гривень. Відповідно до вказаного Акту, клієнту був надісланий рахунок на оплату послуг.
Згідно Платіжної інструкції 2.353645675.1 від 14.10.2025 року Бічевим Василем Зіновійовичем сплачено Кузнєцовій Оксані Петрівні 7 000,00 гривень, що є сплатою вартості правничої допомоги відповідно до договору про надання правничої допомоги номер 53 від 01.09.2025 року.
Доводи апелянта, що у рішенні суду не наведено доказів які свідчать про перелік та вартість робіт щодо надання правничої допомоги, та щодо оплати клієнтом коштів на розрахунковий рахунок адвоката, колегія суддів не приймає з огляду на правову позицію Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що аналогічні критерії розумності та реальності застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.
Отже, виходячи з предмета та підстав позову, наявну судову практику в аналогічних спорах, обсяг виконаних безпосередньо адвокатом робіт, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим та співмірним є зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 2000,00 грн.
Такий розмір витрат є цілком обґрунтованим та пропорційним до предмета задоволеного позову.
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції, про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 22.07.2025 року із зарахуванням до його загального страхового стажу періоди: навчання у Луганському сільськогосподарському інституті з 01.09.1982 по 21.11.1983, з 20.03.1986 по 30.06.1990; роботи у радгоспі «Богатир» з 06.08.1990 по 10.01.1991; роботи у Великоновосілківському ремонтно-транспортному підприємстві з 10.01.1991 по 31.05.1993; роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 01.06.1993 по 15.09.1994; роботи у Великоновосілківській районній раді з 16.09.1994 по 02.01.1996; роботи у Великоновосілківській районній державній адміністрації з 03.01.1996 по 31.12.1998.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 р. у справі №200/6844/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 р. у справі №200/6844/25 - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін 

І.В. Сіваченко