КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
23 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/7035/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі:адвоката Шостак Ю. В. в інтересах скаржника ОСОБА_1 ,
адвоката Якименка О. В. в інтересах стягувача ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на ухвалу Таращанського районного суду Київської області у складі судді Разгуляєвої О. В.
від 17 грудня 2025 року
у цивільній справі № 379/2081/25 Таращанського районного суду Київської області
за скаргою ОСОБА_1 
на бездіяльність державного виконавця Таращанського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язати вчинити певні дії, 
заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даною скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Таращанського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), щодо незняття арешту з усього майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 12.07.2006, відділом державної виконавчої служби Таращанського районного управління юстиції, запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.07.2010 за № 10018719; зобов`язати начальника Таращанського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 12.07.2006 відділом державної виконавчої служби Таращанського районного управління юстиції, запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.07.2010 за № 1001871, та виключити відомості про цей арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
На обґрунтування скарги зазначав, що маючи намір відчужити належне йому на праві власності нерухоме майно, дізнався про накладення арешту на усе належне йому нерухоме майно. 
03.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до Таращанського ВДВС із заявою про зняття арешту з нерухомого майна. 
07.11.2025 отримав відповідь за № 52757/19.4-4.1 про те, що згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-1081 від 19.10.2006 Таращанського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/3 частини на користь ОСОБА_2 .
26.07.2013 за даним виконавчим листом винесена постанова про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» - закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення (в редакції закону від 04.11.2010). На даний час виконавче провадження знищено відповідно до «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби», за закінченням строку зберігання, тому повідомлено, що для зняття арешту необхідно звернутися до суду.
Також зазначив, що згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження та Єдиного реєстру боржників, щодо ОСОБА_1 відсутні відкриті виконавчі провадження. Вважає, що наявність протягом 12 років не скасованого арешту на майно заявника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Заявник вважав, що така бездіяльність державного виконавця є неправомірною.
Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 17 грудня 2025 року скаргу задоволено частково.
Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Таращанського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), щодо незняття арешту з усього майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 12.07.2006, відділом державної виконавчої служби Таращанського районного управління юстиції.
Зобов`язано начальника Таращанського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 12.07.2006, відділом державної виконавчої служби Таращанського районного управління юстиції, запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.07.2010 за № 10018719.
У іншій частині скарги відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду залишити без розгляду.
Зазначає, що боржник повторно подав скаргу, яка є тотожною попередній скарзі від квітня 2025 року у справі № 379/734/25, що була повернута заявнику у зв`язку з неусуненням недоліків. Звертає увагу на те, що представник боржника при зверненні до суду не подавав клопотання про поновлення строку на оскарження, що відповідно до статті 449 ЦПК України є підставою для залишення скарги без розгляду. Наголошує на тому, що вона як стягувач не отримувала постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, а заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 1/3 частини доходів боржника на даний час залишається непогашеною. Стверджує, що невиконання рішення суду є наслідком свідомої поведінки боржника, щодо якого порушувалося кримінальне провадження за статтею 164 КК України за злісне ухилення від сплати аліментів. Апелянт акцентує, що обов`язок державного виконавця щодо вжиття заходів примусового виконання не припинявся, а накладений арешт є належним заходом забезпечення реального виконання рішення суду. Вказує на відсутність доказів погашення боргу чи правомірних підстав для зняття арешту з усього майна боржника. Заперечує факт будь-яких домовленостей із боржником щодо зняття обтяжень. Посилається на правову позицію Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 641/7824/18 про те, що ініціювання справи щодо судового контролю не для захисту прав є недопустимим. Вважає, що суд безпідставно розглянув скаргу по суті замість залишення її без розгляду через пропуск процесуального строку.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шостак Ю. В., в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною. Вважає непідтвердженими доводи апелянта щодо наявності поточної заборгованості за аліментами, оскільки Автоматизована система виконавчих проваджень не містить відповідної інформації, а виконавче провадження № НОМЕР_1 було закінчено ще у 2013 році. Звертає увагу, що матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням строку зберігання, що унеможливлює подальше вчинення виконавчих дій. Стверджує, що наявність арешту протягом 12 років за відсутності відкритого виконавчого провадження є непропорційним втручанням у право власності. Посилається на правовий висновок Верховного Суду від 26.03.2025 у справі № 910/1114/21, згідно з яким бездіяльність виконавця щодо незняття арешту є триваючим правопорушенням, тому строк на оскарження не може вважатися пропущеним. Вказує на правильність обрання боржником способу захисту прав шляхом подання скарги в порядку судового контролю за виконанням судового рішення.
Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Якименко О. В. в інтересах стягувача ОСОБА_2 , підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.
Адвокат Шостак Ю. В. в інтересах скаржника ОСОБА_1 , проти задоволення скарги заперечив з підстав викладених у відзиві.
Державний виконавець Таращанського ВДВС у Білоцерківському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника скаржника, представника апелента (стягувача), дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Встановлено, що згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.10.2025, на все майно ОСОБА_1 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 12.07.2006, ВДВС Таращанського районного управління юстиції, стягнення аліментів, накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 10018719 (а.с. 5).
Відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформація в Єдиному реєстрі боржників, відсутня (а.с. 6).
03.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до Таращанського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , яке було накладено на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 12.07.2006 (а.с. 8-9).
07.11.2025 ОСОБА_1 надано відповідь № 52757/19.4-41, що для зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 необхідно звернутися до суду. 
Згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, встановлено, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-1081 від 19.10.2006 Таращанського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/3 частини на користь ОСОБА_2 . 
26.07.2013 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 6 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» - закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення (в редакції Закону від 04.11.2010). Паперовий варіант виконавчого провадження переданого до архіву знищено відповідно до «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби» в зв`язку із закінченням строку зберігання (а.с. 10).
Листами від 28.11.2025 та 01.12.2025 Таращанського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області, встановлено, що згідно АСВП, надати більш детальну інформацію за даним виконавчим провадженням, не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження знищено. Також, повторно до відділу на виконання не надходив виконавчий лист № 2-1081 від 19.10.2006, після винесення 26.07.2013 постанови про закінчення виконавчого провадження (а.с. 85, 88).
13.05.2010 за заявою ОСОБА_2 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, за фактом злісного ухилення від сплати аліментів з боку ОСОБА_1 (а.с. 30).
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 30.04.2025, скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Таращанського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), повернуто заявнику, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом (Єдиний унікальний номер: 379/734/25).
Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції виходив із того, що виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1081 було закінчено ще у 2013 році, а його матеріали знищено за закінченням строку зберігання. Суд встановив, що згідно з даними АСВП та Єдиного реєстру боржників щодо ОСОБА_1 відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження. Встановивши факт закінчення провадження без вирішення питання про зняття арешту, суд дійшов висновку, що така бездіяльність державного виконавця є неправомірною. Суд зазначив, що наявність протягом 12 років нескасованого арешту за умови відсутності виконавчого провадження та доведених претензій стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість скарги з наступних підстав.
За змістом статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Судовий контроль за виконанням рішень є формою захисту прав сторін виконавчого провадження, а його метою - забезпечення балансу між обов`язком виконати рішення суду та неприпустимістю безпідставного обмеження прав особи.
Розглядаючи доводи про дотримання процесуальних строків, колегія суддів зазначає, що статтею 449 ЦПК України встановлено десятиденний строк для подання скарги з дня, коли особа дізналася про порушення її права. Водночас у даній справі предметом оскарження є неправомірна бездіяльність, яка за своєю правовою природою має триваючий характер. Відповідно до правових висновків Верховного Суду (постанови від 10.12.2025 у справі № 202/5715/24 та від 26.03.2025 у справі № 910/1114/21) триваюче правопорушення розуміється як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків. Оскільки арешт на майно продовжує існувати після скасування або відпадіння обставин, які його виправдовували, таке обмеження прав власника створює стан безперервного порушення закону, що дає право на оскарження бездіяльності упродовж усього часу її перебігу. У такому випадку перебіг строку оскарження постійно переривається, а отже, право на судовий захист не може бути обмежене лише формальним спливом десятиденного терміну.
Стосовно суті спору, колегія суддів виходить із того, що на момент завершення виконавчого провадження № НОМЕР_1 (26 липня 2013 року) діяли норми Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 49 вказаного Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Приписами статті 50 Закону № 606-XIV чітко визначено правові наслідки такого закінчення. Зокрема, згідно з частиною першою статті 50 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім випадків направлення документа за належністю, банкрутства боржника або заходів забезпечення позову) арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.
Більше того, частина друга статті 50 Закону № 606-XIV покладала на державного виконавця імперативний обов`язок: у постанові про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зобов`язаний зазначити про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
У даній справі встановлено, що виконавче провадження закінчено у 2013 році, проте державним виконавцем не було вчинено дій щодо зняття арешту, що є прямим порушенням вимог закону. Право власності боржника залишається обмеженим протягом 12 років за відсутності відкритого виконавчого провадження. Колегія суддів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, де наголошено, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту за умови завершення виконавчих процедур є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Той факт, що матеріали провадження знищені за закінченням строку зберігання, не звільняє орган ДВС від обов`язку усунути наслідки своєї протиправної бездіяльності, оскільки виконавчий документ не перебуває на виконанні понад десять років, а відомості в АСВП щодо боргу відсутні (постанова Верховного Суду від 10.12.2025 у справі № 757/6367/13-ц).
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску заявником десятиденного строку на звернення до суду колегія відхиляє, оскільки триваючий характер бездіяльності органу ДВС щодо незняття обтяження виключає можливість застосування наслідків пропуску строку, поки таке порушення не усунуто. Правопорушення припиняється лише виконанням обов`язку відповідним суб`єктом, чого у даній справі зроблено не було.
Доводи про наявність заборгованості за аліментами, підтвердженої постановою про порушення кримінальної справи від 2010 року, колегія вважає безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Стягувачем не надано суду актуального розрахунку заборгованості станом на 2025 рік. Посилання на обставини п`ятнадцятирічної давнини не спростовують факт офіційного закінчення виконавчого провадження у 2013 році. За умови знищення матеріалів провадження орган ДВС не може підтвердити обґрунтованість утримання майна під арештом. Крім того, сама по собі наявність боргу поза межами відкритого виконавчого провадження не є законною підставою для збереження арешту, накладеного у процедурі, яка вже офіційно завершена.
Доводи скарги щодо незаконності зняття арешту «з усього майна» без доказів повного погашення суми боргу колегія відхиляє, оскільки стаття 50 Закону № 606-XIV пов`язує зняття арешту не лише з фактом виконання рішення, а й з самим фактом закінчення провадження (зокрема, за спливом строків). За відсутності відкритого провадження понад 10 років, збереження арешту втрачає свою функцію забезпечення виконання і перетворюється на свавільне обмеження прав (постанова ВС від 06.08.2025 у справі № 751/9335/24). Арешт майна має тимчасовий характер, і його тривалість обмежена часовими рамками виконавчої процедури. Після припинення такої процедури відповідне втручання втрачає легітимність (постанова ВС від 14.01.2026 у справі № 640/20808/22-ц).
Доводи про те, що накладення арешту було правомірною дією виконавця у 2006 році, колегія вважає такими, що не стосуються предмету спору. Заявником оскаржується не законність первісної дії виконавця, а саме його подальша протиправна бездіяльність щодо незняття арешту у 2013 році та при подальших зверненнях боржника, що призвело до безстрокового та безпідставного обтяження майна.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність бездіяльності державного виконавця. Утримання майна під арештом за відсутності активного виконавчого провадження та без належного підтвердження актуальності боргу грубо порушує право особи на розпорядження власністю. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому ухвала Таращанського районного суду Київської області від 17 грудня 2025 року підлягає залишенню без змін.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 24 квітня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов