ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.02.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/1482/25	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндера П. А. , секретар судового засідання Попович Л. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Хаглер"
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Савьолової Уляни Петрівни 
про стягнення заборгованості в сумі 455 994 грн 00 коп.

за участю:
від позивача: Рекша О. І.
від відповідача: Савьолова У. П.

встановив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Хаглер" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Савьолової Уляни Петрівни про стягнення заборгованості за договором поставки від 01.08.22 №15/07/2022 в сумі 455994 грн 00 коп.
Ухвалою від 26.12.25 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у справі, справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначити на 20.01.26, встановити сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору. Цією ж ухвалою роз`яснено сторонам, що учасники справи подають докази суду у відповідності до ст. 80 ГПК України; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Разом із позовною заявою позивачем подано заяву вх.№11276/25 від 25.12.25 про забезпечення позову. 
Ухвалою від 26.12.25 відмовлено у задоволенні заяви вх.№11276/25 від 25.12.25 Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАГЛЕР" про забезпечення позову у справі №909/1482/25.
29.12.25 від представника відповідача через підсистему "Електронний суд" надійшли заяви вх.№21084/25 та вх.№21086/25 щодо надання доступу до електронної справи, ознайомлення з матеріалами справи та вступ у справу як представника, які судом задоволено.
19.01.26 від позивача надійшло клопотання вх.№879/26, до якого долучено копію договору поставки від 01.08.22 №15/07/2022 (повний текст, що вільно читається).
20.01.26 від відповідача електронною поштою з КЕП надійшло клопотання вх.№947/26 про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю представника відповідача в іншій справі (з повісткою про виклик до суду), яке судом задоволено та відкладено підготовче засідання на 03.02.26, про що постановлено ухвалу, зазначену у відповідному протоколі судового засідання.
03.02.26 електронною поштою з КЕП від представника відповідача надійшло клопотання вх.№1850/26 про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю представника відповідача в інших судових засіданнях, до якого долучено відповідні докази. Однак, враховуючи повторну неявку представника відповідача та з огляду на те, що ним не зазначено причин, з яких його участь в судовому засіданні є обов`язковою, оскільки така судом не визнавалася, судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.02.26, про що постановлено ухвалу, зазначену у відповідному протоколі судового засідання.
В судовому засіданні 17.02.26 відповідачка заявила усні клопотання про долучення до матеріалів справи доказів виконання нею договірних зобов`язань щодо поставки товару позивачу у повному обсязі згідно оплачених позивачем рахунків та відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням її представника на реабілітації після поранення. 
Суд констатує, що згідно з приписами ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.
Щодо клопотання про долучення доказів до матеріали справи, суд приймає до уваги, що згідно зі ст.80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
В контексті наведеного, оскільки відповідачкою не зазначено причин неподання нею доказів у встановлений процесуальним законодавством строк, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідачки про долучення доказів та не приймає ці докази до розгляду.
Щодо клопотання про відкладення розгляду справи, суд виходить з того, що як передбачено в ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
У клопотанні про відкладення розгляду справи відповідачка посилається на неможливість взяти участь в судовому засіданні її представника у зв`язку з його реабілітацією після поранення, однак відповідних доказів не подала та не вказала причин, з яких його участь в судовому засіданні є обов`язковою, оскільки така судом не визнавалася.
Суд констатує, що виходячи із вимог ст. 74 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, клопотання відповідачки про відкладення розгляду справи є необґрунтованим та не підтверджене належними доказами. Беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, враховуючи, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідачки про відкладення розгляду справи по суті.
Позиція позивача.
В обгрунтування позовних вимог вказує на те, що 01.08.2022 між сторонами у справі укладено Договір поставки товару №15/07/2022, за умовами якого відповідач, як постачальник, зобов`язався поставити у власність позивача (покупця) продукцію паливних пелет з деревини (деревних пелет), а позивач, у свою чергу, - оплатити вартість такого товару. Зазначає, що на виконання досягнутих сторонами домовленостей та умов Договору Позивач здійснив 100 % передоплату товару на загальну суму 532675,00 грн, а Відповідач - поставив позивачу товар на вказану суму, що підтверджується відповідними рахунками, видатковими накладними та платіжними інструкціями; крім того, на підставі виставлених відповідачем рахунків № 10-12 від 01.08.2022 позивачем також оплачена поставка 4 партій товару на загальну суму 414540,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №№ 347-350 від 01.08.2022, проте відповідачем вказаний товар не поставлено. Звертає увагу, що позивач 08 серпня 2022 року звернувся до відповідача з відповідною претензією, якою вимагав сплатити на користь позивача суму коштів, сплачену останнім відповідачу за товар, який фактично поставлений не був, проте будь-яких активних дій, спрямованих на повернення грошових коштів позивачу, відповідач не вчинив. Стверджує, що у відповідності до п 5.3. договору поставки товару №15/07/2022 відповідач, крім повернення грошових коштів за непоставлений та оплачений позивачем товар також має сплатити на користь позивача штраф у розмірі 41454,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує приписами ст.510, 526, 610, 612, 629, 693, 712 Цивільного кодексу України.
Позиція відповідача.
Відзиву на позов не подала.
Разом з тим, в судовому засіданні проти позову заперечила. Зокрема, вказала на виконання нею договірних зобов`язань щодо поставки товару позивачу у повному обсязі згідно оплачених позивачем рахунків та зауважила, що товар поставлявся позивачу самовивозом. Звернула увагу, що претензію від 08.08.22, та будь-яких звернень чи зауважень позивача щодо поставки товару протягом 2022-2025 років не отримувала.
Статтею 178 ГПК України передбачене право відповідача подати суду відзив на позовну заяву. Разом з тим, як визначено в ч. 3 цієї статті, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Суд також звертає увагу, що п.7.2 Договору поставки сторони визначили, що у разі неузгодженості домовленості між сторонами будь-який спір, що виникає за цим Договором або у зв`язку з ним, буде переданий до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України.
Частинами 1, 3 ст. 22 ГПК України передбачено, що спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім спорів, визначених у пунктах ч. 1 цієї статті. Будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.
У п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України закріплено, що суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. 
Наведене дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, господарському суду слід встановити наявність сукупності таких умов: існування арбітражної угоди, за якою позов у питанні, що порушене у державному суді, відноситься до компетенції арбітражу; від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді; встановлення судом дійсності, чинності та виконуваності третейської угоди.
Тобто національний суд у разі надходження позову у правовідносинах з арбітражним застереженням надає оцінку такому застереженню, якщо від будь-якої сторони не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, і лише після визначення питання щодо дійсності/недійсності, втрати/невтрати чинності або можливості/неможливості бути виконаним третейського застереження, приймає рішення про залишення позову без розгляду і направлення сторін до арбітражу або розгляд справи по суті, відповідно до встановлених ним обставин. Наведене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 січня 2022 року у cправі № 910/13813/21.
Від відповідачки така заява до початку розгляду справи по суті не надходила, відтак суд висновує щодо розгляду справи по суті. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів.
01 серпня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хаглер" (далі - покупець/позивач) та фізичною особою-підприємцем Савьоловою Уляною Петрівною (далі - продавець/відповідач) укладено Договір поставки товару № 15/07/2022( далі - Договір), за умовами якого відповідач, як постачальник, зобов`язався поставити у власність позивача (покупця) продукцію паливних пелет з деревини (деревних пелет), а позивач, у свою чергу, - оплатити вартість такого товару (п. 1.1. Договору).
Зазначений договір підписано сторонами та скріплено їх печатками. Термін дії Договору - до 31.12.23; у разі, якщо після закінчення Договору сторони не виконали жодних взаємних зобов`язань, Договір діє до повного виконання взаємних зобов`язань і остаточних розрахунків між сторонами. За відсутності офіційного письмово повідомлення, надісланого однією зі сторін іншій стороні про намір розірвати договірні відносини, термін дії Договору вважається автоматично продовженим на кожен наступний календарний рік (п.8.1, 8.2 Договору). 
Офіційного письмового повідомлення позивача/відповідача про намір розірвати договірні відносини матеріали справи не містять.
У відповідності до умов пункту 1.2. Договору асортимент, кількість і ціна кожної партії товару вказується в рахунках-фактурах.
Згідно з п.2.2 Договору поставка за цим Договором здійснюється на умовах FCA або відповідно до виставлених рахунків-фактур.
Згідно з п.2.3 Договору передача товару Покупцеві здійснюється після отримання оплати відповідно до п.3.3 Договору на відвантаження товару транспортному засобу та його передачу перевізнику.
Строк поставки - 2022-2023 роки. Конкретна дата поставки узгоджується сторонами в заявці. Датою поставки товару є дата, зазначена в товарно-транспортній накладній Продавця, підписаній Продавцем і Покупцем (його представником) і/або перевізником (п. 2.4, 2.5 Договору).
Згідно з п.2.6 Договору комплект товаросупровідних документів повинен містити: набір товарно-транспортних накладних; оригінал рахунку-фактури, із зазначенням реквізитів продавця, відправника, покупця, загальної кількості, ціни та вартості товару, оригінал видаткових накладних, копію підписаного договору.
Ціна вказується в виставлених Продавцем рахунках-фактурах, які є невід`ємними частинами цього договору та повинна бути узгоджена з Покупцем. Оплата Товару здійснюється Покупцем у вигляді банківського переказу на рахунок Продавця на умовах 100% передоплати ( п.3.1, 3.3 Договору). 
Згідно з п.4.1.2 Договору при прийнятті товару покупець (його представник) зобов`язаний поставити свій підпис із зазначенням ініціалів та дати отримання товару на товарно-транспортній накладній.
Якщо будь-які відправлення за цим договором затримуються, або затримуються більш ніж на 45 днів, будь-яка сторона може розірвати цей договір щодо таких відправлень, письмово повідомивши про це іншу сторону. Продавець зобов`язаний повернути Покупцеві прийнятий авансовий платіж щодо цих відправлень протягом 5 банківських днів з моменту розірвання договору (п.5.3 Договору).
Матеріали справи не містять передбачених умовами Договору документів, а саме товарно-транспортних накладних та заявки із зазначенням дати поставки товару (п.2.4, 2.5), а також письмового повідомлення щодо затримки поставки товару(п.5.3 Договору).
Позивач зазначає, що здійснив передбачену Договором 100% передоплату товару на загальну суму 532675,00 грн, а Відповідач - поставив позивачу товар на вказану суму. При цьому посилається на рахунки, видаткові накладні та платіжні інструкції, копії яких позивачем долучено до позовної заяви, а саме: рахунок №05 від 01.08.2022, видаткову накладну №05 від 11.08.22 та платіжну інструкцію № 342 від 01.08.2022 на суму 103635,00 грн; рахунок №06 від 01.08.2022, видаткову накладну №06 від 18.08.22 та платіжну інструкцію № 345 від 01.08.2022 на суму 03635,00 грн; рахунок № 07 від 01.08.2022 та платіжну інструкцію № 344 від 01.08.2022 на суму 103635,00 грн та видаткову накладну №07 від 26.08.22 на суму 94235,00 грн; рахунок № 08 від 01.08.2022, платіжну інструкцію № 343 від 01.08.2022 та видаткову накладну №07 від 26.08.22 на суму 103635,00 грн; рахунок № 09 від 01.08.2022, платіжну інструкцію № 346 від 01.08.2022 та видаткову накладну №09 від 01.09.22 на суму 103635,00 грн.
Разом з тим, на підставі вищеперелічених доказів судом встановлено, що позивачем (одержувачем) сплачено 518175,00 грн вартості товару, а відповідачем (постачальником) - поставлено товару на загальну суму 508775,00, (а не 532675 грн, як зазначає позивач). При цьому, жоден із зазначених документів не містить посилань на Договір.
Матеріали справи містять також рахунки №№ 10, 11, 12, 13 від 01.08.2022 на загальну суму 414540,00 грн, на підставі яких позивачем сплачено вказану суму, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями №347, 348, 349, 350 від 01.08.2022.При цьому, докази поставки товару відповідачем на вищезазначену суму в матеріалах справи відсутні. 
Згідно акту звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.22 - 23.07.25, підписаного позивачем в односторонньому порядку, заборгованість відповідача становить 532675,00 грн.Пр цьому, в даному акті відображені й інші господарсько-фінансові операції, крім тих, на які вказує позивач. 
Позивач 08 серпня 2022 року звернувся до відповідача з претензією вих. № ПпД-43, з вимогою у строк 14 днів з дня отримання претензії сплатити на користь позивача 414540,00грн вартості оплаченого позивачем товару, який фактично поставлений не був. При цьому, у вказаній претензії зазначено, що відповідачем поставлено позивачу товар на загальну суму 532675,00грн.
Відповіді на зазначену претензію матеріали справи не містять.
Таким чином, на підставі вищеперелічених доказів судом встановлено, що позивачем на користь відповідача сплачено 932715,00 грн, а відповідачем - поставлено позивачу товару на загальну суму 508725,00грн (за даними позивача - 532675 грн). Таким чином, за розрахунком суду, відповідачем не поставлено товару на загальну суму 423990 грн, а не 414540,00 грн, як зазначає позивач. При цьому, жоден із зазначених документів не містить посилань на Договір.
Пунктом 5.3. Договору передбачено, що в разі, якщо продавець не доставить товар протягом строку, передбаченого умовами Договору, він зобов`язаний сплатити покупцеві штраф за кожен день прострочення в розмірі 0,3% від суми товару, недоставленого вчасно, але не більше 10% від загальної суми такої партії.
Окрім заборгованості за непоставлений товар у розмірі 414540,00 грн, позивач просить суд стягнути штраф у розмірі 41454,00 грн (10% від 414540,00 грн).
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Зі змісту ст. 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають зокрема, з договору.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).
Укладаючи Договір, сторони погодили всі його істотні умови.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою укладений між сторонами у справі Договір є договором поставки, відтак до нього застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Положеннями статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В свою чергу, згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Суд констатує, що двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
У статті 664 ЦК України зазначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Статтею 689 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Як зазначалося вище та підтверджується матеріалами справи, відповідачем не поставлено оплачений позивачем товар на загальну суму 423990 грн.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Судом встановлено, що термін дії Договору - до 31.12.23; за відсутності офіційного письмово повідомлення, надісланого однією зі сторін іншій стороні про намір розірвати договірні відносини, термін дії Договору вважається автоматично продовженим на кожен наступний календарний рік (п.8.1, 8.2 Договору). 
Офіційного письмового повідомлення позивача/відповідача про намір розірвати договірні відносини матеріали справи не містять.
В контексті наведеного, суд констатує, що Договір є чинним на момент розгляду справи судом.
Щодо строку поставки відповідачем товару, суд виходить з того, що за змістом ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Умовами Договору передбачено, що конкретна дата поставки узгоджується сторонами в заявці. Датою поставки товару є дата, зазначена в товарно-транспортній накладній Продавця, підписаній Продавцем і Покупцем (його представником) і/або перевізником (п. 2.4, 2.5 Договору).
Згідно з п.2.6 Договору комплект товаросупровідних документів повинен містити: набір товарно-транспортних накладних; оригінал рахунку-фактури, із зазначенням реквізитів продавця, відправника, покупця, загальної кількості, ціни та вартості товару, оригінал видаткових накладних, копію підписаного договору.
Згідно з п.4.1.2 Договору при прийнятті товару покупець (його представник) зобов`язаний поставити свій підпис із зазначенням ініціалів та дати отримання товару на товарно-транспортній накладній.
Якщо будь-які відправлення за цим договором затримуються, або затримуються більш ніж на 45 днів, будь-яка сторона може розірвати цей договір щодо таких відправлень, письмово повідомивши про це іншу сторону. Продавець зобов`язаний повернути Покупцеві прийнятий авансовий платіж щодо цих відправлень протягом 5 банківських днів з моменту розірвання договору (п.5.3 Договору).
Суд при розгляді даного спору враховує усталену судову практику, викладену у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 21.09.2021 у справі №918/1026/20, зокрема, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, тобто, судам під час розгляду справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо). 
За позицією Верховного Суду (постанова від 29.04.2020, справа № 915/641/19), рахунок на оплату (як і рахунок-фактура) не є первинним документом, оскільки не фіксує факт здійснення господарської операції, а лише містить платіжні реквізити та інформацію про суму до сплати. Він носить інформаційний характер і не підтверджує передачу товару.
Щодо акту звірки, підписаного позивачем в односторонньому порядку, суд констатує, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу (постанова КГС ВС від 04.12.19, справа №916/1727/17).
Суд з огляду на усталену судову практику констатує, що акт звірки не є належним доказом у даній справі. При цьому, у ньому відображені й інші господарсько-фінансові операції, аніж ті, на які вказує позивач.
Також, матеріали справи не містять передбачених умовами Договору документів, а саме товарно-транспортних накладних та заявки із зазначенням дати поставки товару (п.2.4, 2.5), а також письмового повідомлення щодо затримки поставки товару (п.5.3 Договору).
Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відтак, з`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 908/3027/20).
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №912/2275/17, зі змісту ч. 2 ст. 693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. 
Дослідивши умови договору та надавши оцінку його положенням суд встановив, що строк поставки товару зазначається сторонами у товарно-транспортних накладних та заявках, відтак, суд висновує про неможливість встановити дату поставки товару за відсутності вищезазначених документів, а відтак - і вимоги повернення суми попередньої оплати, приймаючи також до уваги дійсність Договору. 
Суд зазначає, що з моменту виставлення відповідачем рахунків (01.08.22) та по 08.08.25 (дату звернення позивача до відповідача з претензією вих. № ПпД-43) жодної претензії або вимоги стосовно порушення відповідачем умов Договору у матеріалах справи не міститься. При цьому, позивачем не дотримано умов п.5.3 Договору, який передбачає, що якщо будь-які відправлення за цим договором затримуються, або затримуються більш ніж на 45 днів, будь-яка сторона може розірвати цей договір щодо таких відправлень, письмово повідомивши про це іншу сторону; продавець зобов`язаний повернути Покупцеві прийнятий авансовий платіж щодо цих відправлень протягом 5 банківських днів з моменту розірвання договору.
Суд також приймає до уваги, що доказів отримання відповідачем претензії від 08.08.25 матеріали справи не містять, а відповідач факт її отримання в судовому засіданні заперечив.
Інших доказів, які б переконливо свідчили про фактичні обставини здійснення поставки товару та його оплати з огляду на розбіжності розрахунків суду та позивача, сторонами суду не подано.
У постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 05.06.2018 у справі №338/180/17 сформовано правову позицію щодо застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Верховний Суд зазначає, що добросовісність є однією з засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України). Встановлення недобросовісності дій сторін правовідносин чи їх суперечливої поведінки є правовим висновком суду виходячи з встановлення фактичних обставин конкретної справи. Повноваження суду щодо оцінки доказів є тим процесуальним механізмом, який дозволяє суду оцінити добросовісність дій сторін та встановити суперечливість їх поведінки. 
Вищенаведене в сукупності дає підстави для висновку суду про те, що поведінка сторін у даній справі є суперечливою (позивач не дотримався умов п.5.3 Договору щодо порядку вимоги повернення попередньої оплати, а відповідач, вказуючи про виконання ним договірних зобов`язань у повному обсязі, таки доказів суду не подав).
Враховуючи те, що Договір є чинним, зобов`язання сторін за Договором не припинилися, позивачем не дотримано умов п.5.3 Договору щодо повернення попередньої оплати, у позивача відсутні підстави вимагати повернення здійсненої передоплати за Договором у розмірі 414540,00 грн згідно з частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, а відтак і штрафу за порушення строків поставки.
Висновок суду.
За змістом ч. 1, 3ст. 74 ГК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
При цьому, відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі ст.77 ГПК допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. ст2 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).
У даному аспекті суд зазначає, що наявні докази у справі не дозволяють суду дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
В контексті наведеного, суд констатує, що позовні вимоги необґрунтовані та не підтверджені відповідними доказами, відтак в позові слід відмовити.
Судові витрати.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України передбачено, що судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 7434,38 грн.
Враховуючи той факт, що в позові відмовлено в повному обсязі, судові витрати у справі слід залишити за позивачем. 
Керуючись ст. 2, 13, 53, 73, 74, 80, 86, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
відмовити в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Хаглер" до фізичної особи-підприємця Савьолової Уляни Петрівни про стягнення заборгованості за договором поставки від 01.08.22 №15/07/2022 в сумі 455994 грн 00 коп.
Судові витрати у справі залишити за позивачем.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. 
Повне рішення складено 26.02.2026.

Суддя П. А. Шкіндер