ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/19483/25
Номер провадження 22-ц/818/1792/26 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 березня 2026 року м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - Мальованого Ю.М.,
суддів – Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2025 року в складі судді Семіряд І.В. по справі № 638/19483/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини, в обґрунтування якого зазначено, що 07 листопада 2024 року було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем. Сторони мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Шлюб має формальний характер, знаходиться на стадії розірвання. Позивач самостійно піклується про їх спільного сина, проживає окремо від відповідача. ОСОБА_4 ще не виповнилося три роки, позивач знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, тому джерел доходу, крім соціальних виплат, у неї немає. Позивач зверталася до відповідача з проханням стабільно надавати достатню фінансову допомогу, проте відповідач не виконав прохання та не гарантує стабільного матеріального забезпечення на позивача та сина. Відповідач ухиляється від утримання позивача, у зв`язку з чим просила стягнути щомісячно з ОСОБА_3 на її утримання 1\4 частину від усіх видів його заробітку, починаючи з моменту подачі позову і до досягнення дитиною трьох років.
04 листопада 2025 року ОСОБА_3 подано відзив, в обґрунтування якого зазначено, що позивачем не надано підтвердження здійснення повного утримання сина та в чому воно полягає, не надано доказів самоусунення відповідача від обов`язку здійснювати утримання сина. Доводи позивача гуртуються на припущені. Відповідач вважає, що вимога позивача про стягнення аліментів не підтверджена доказами. Відповідач розуміє свій обов`язок сплачувати аліменти на малолітнього сина ОСОБА_4 та не має наміру від нього ухилятися. Від утримання дружини ніколи не відмовлявся, хоча з позивачем вже певний період часу не проживають. У зв`язку з чим просив позов задовольнити частково, стягнути з нього на утримання дружини 10 000,00 грн, починаючи з дня подачі позову.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 02 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
У задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі у розмірі 968 грн 96 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на ті ж самі доводи, що викладені у позовній заяві. Зазначає, що зменшення судом розміру аліментів до 1/8 частини не відповідає меті аліментного зобов`язання та не забезпечує належного рівня утримання позивача, що є підставою для скасування рішення. 
26 січня 2026 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторони мають спільну дитину, яка є неповнолітньою, яка проживає з позивачкою, а тому вона має право на отримання аліментів від відповідача - батька дитини.
З даними висновками погоджується судова колегія.
Матеріалами справи встановлено, що 07 листопада 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , яке видане Дергачівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Східного міжрегіонального управління юстиції, актовий запис № 132. 
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , яке видане Південною міської радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 27.
Відповідно до довідки Відділу з питань організації діяльності ЦНАП Південної міської ради Харківського району Харківської області від 30 вересня 2025 року № 6896 – ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . За вказаною адресою, без реєстрацїі місця проживання, з дня народження та до цього часу мешкає син ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Звертаючись з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона не працює у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.
Згідно статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання.
Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застосування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.
Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
Можливість сплачувати аліменти на утримання дружини, з якою проживає дитини до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2020 у справі № 712/4702/19 (провадження 61-929св20).
Як встановлено матеріалами справи, відповідач є військовослужбовцем, учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення НОМЕР_3 , а також посвідченням Державної прикордонної служби. Окрім того, відповідно до довідки начальника відділу кадрів в\ч НОМЕР_4 віл 15 жовтня 2025 року – ОСОБА_3 з 08 серпня 2015 року і на теперішній час проходить військову службу за контрактом у військовій частині. 
Отже, відповідач є таким, що має можливість надавати матеріальну допомогу.
Позивачкою не надано, а матеріали справи не містять відомостей про розмір доходів відповідача які б свідчили, що він має об`єктивну можливість надавати матеріальну допомогу дружині у заявленому позивачкою розмірі.
Водночас відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження відсутності у нього можливості сплачувати аліменти на утримання матері дитини, що виходячи з приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, є його процесуальним обов`язком, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, виходячи із принципу справедливості та розумності, з урахуванням вищевказаних обставин, судом першої інстанції було вірно встановлено, що аліменти, які підлягають стягненню на користь позивачки на її утримання у розмірі 1/8 частки з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною трирічного віку – є достатніми. 
Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 27 березня 2026 року 

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина