КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/12907/25
номер провадження: 22-ц/824/4360/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року у складі судді Слободянюк А.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що 21 січня 2011 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складений відповідний актовий запис № 52. Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка зазначала, що сімейне життя з відповідачем не склалось у зв`язку з різними поглядами на життя та несумісністю характерів. Подружжя не підтримує шлюбні стосунки, окремо проживає та не веде спільного господарства з березня 2022 року - позивач була змушена залишити країну та переїхати із дітьми до Німеччини. Станом на момент подання позову позивачка проживає у Німеччині із сином. Шлюб існує формально.
Також позивачкою зазначено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, оскільки між ними втрачено почуття взаєморозуміння та любові.
З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_2 просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 січня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві, за актовим записом №52.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 січня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві, за актовим записом №52 - розірвано.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211 грн 20 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Осипенко В.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч висновків суду першої інстанції, введення в Україні режиму воєнного стану через збройну агресію рф та виїзд позивачки за кордон не може слугувати причиною для розірвання шлюбу й руйнування сім`ї.
Наголошує, що відповідач ОСОБА_1 прагне зберегти сім`ю, незважаючи на тяжкий стан в країні та виїзд позивачки за кордон. Наголошує, що крім сина, який виїхав за кордон разом з матір`ю, у сторін є дочка, яка проживає з батьком.
Також відповідач ОСОБА_1 з метою збереження просить апеляційний суд надати сторонам строк на примирення. 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Івженко С.С. подала письмові пояснення у справі, в яких просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи: між сторонами сформувалися протилежні життєві позиції та світогляди, що унеможливлює подальше спільне життя і відновлення сім`ї, а військова агресія була лише одним із факторів зміни їх особистостей, а не єдиною підставою розірвання шлюбу. Також зазначає, що твердження відповідача про проживання дитини з ним є неправдивими, оскільки з 30 червня 2025 дочка сторін проживає з матір`ю в Німеччині та навчається там. Зазначає, що доводи апеляційної скарги спрямовані на маніпулювання судом і фактичне примушування позивачки до збереження шлюбу, що суперечить вимогам сімейного законодавства та праву особи на свободу і особисту недоторканність.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Осипенко В.Ю. в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи 17 лютого 2026 року об 11 год 45 хв. повідомлялись апеляційним судом завчасно, в установленому законом порядку.
Відповідач ОСОБА_1 отримав судову повістку про виклик до суду на вказану в апеляційній скарзі адресу для листування ( АДРЕСА_1 ) 12 січня 2026 року, що підтверджується відповідною розпискою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 61-64, 91, 96).
Представник ОСОБА_1 - адвокат Осипенко В.Ю. отримав судову повістку про виклик до суду шляхом доставки цієї повістки до його електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.91-92).
Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК Українисудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п.2 ч.8 ст.128 ЦПК Україниднем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
За таких обставин, відповідач та його представник - адвокат Осипенко В.Ю. вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.
13 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка В.Ю. надійшло клопотання про оголошення перерви у справі, розгляд якої призначено на 17 лютого 2026 року о 11 год 45 хв., оскільки він не може бути присутнім в судовому засіданні за сімейними обставинами (а.с.97-101). 
Дослідивши доводи клопотання адвоката Осипенка В.Ю. про відкладення судового розгляду, колегія суддів вважає, що вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки адвокатом Осипенком В.Ю. не додано до заяви будь-яких доказів того, що він об`єктивно позбавлений можливості з`явитися у судове засідання, призначене на 17 лютого 2026 року о 11 год 45 хв., у тому числі, за сімейними обставинами.
Крім того, колегія суддів враховує, що практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
У даній справі ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Осипенка В.Ю. детально виклав свою позицію в апеляційній скарзі, в якій аргументовано викладені доводи щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, яка також відповідає доводам, викладених у відзиві на позов у суді першої інстанції, що містяться у матеріалах справи.
Також відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції, про що неодноразово вказував у своїх рішенням ЄСПЛ. Зокрема, ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З матеріалів справи вбачається, що дана справа не знаходить свого вирішення дев`ять місяців, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.
З огляду на викладене вище, з урахуванням балансу інтересів сторін та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Осипенка В.Ю., які належним чином повідомлені про розгляд справи, зважаючи також на те, що за вимогами ч.2 ст.372 ЦПК Українинеявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представникаОСОБА_2 - адвоката Івженко С.С., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у письмових поясненнях на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 січня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 52 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 . Прізвище дружини після одруження змінено з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ».
Сторони у справі є батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судом першої інстанції встановлено, що шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем фактично припинені. 
Враховуючи позицію позивачки, суд дійшов висновку, що відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливо. 
Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3 та 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч.2 ст.36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.
Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (ст.51 СК України).
Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до вимог ст.ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи. У справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).
Отже надання додаткового строку для примирення, як і тривалість такого строку (але не більше шести місяців), є виключно правом суду, а не його обов`язком.
У позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що примирення між нею та ОСОБА_1 неможливе. Таку ж позицію стороною позивачки було підтверджено і під час апеляційного перегляду справи.
Встановлено, що після звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом про розірвання шлюбу у травні 2025 року і по день розгляду справи в судовому засіданні 20 жовтня 2025 року сторони мали достатньо часу для вирішення питання щодо примирення, проте примирення між сторонами не досягнуто. Позивачка не змінила свою позицію про наполягання на розірванні шлюбу з відповідачем, що виключає необхідність застосування судом інституту примирення згідно зі ст.111 СК України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вказана норма ст.111 СК України щодо примирення є диспозитивною, оскільки суд має вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин колегія суддів відхиляє заявлене в апеляційній скарзі клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка В.Ю. про необхідність надання строку для примирення сторін.
Також судом першої інстанції встановлено, що фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать про те, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер та шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою фактично припинені. 
Під час апеляційного розгляду справи представник позивачки - адвокат Івженко С.С. пояснила, що ОСОБА_2 не змінила свою позицію щодо того, що відновлення шлюбних стосунків та збереження сім`ї неможливо, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить її інтересам.
Колегія суддів враховує, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18 (провадження №61-1658св20).
Отже, установивши, що між сторонами шлюбні стосунки фактично припинились, шлюб між сторонами носить формальний характер, причини розпаду сім`ї, на які посилається позивачка, є поважними, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його розірвання.
Доводи апеляційної скарги про те, що, незважаючи на об`єктивні складні обставини, відповідач має намір зберегти сім`ю, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до норм СК України та практики Верховного Суду, шлюб є добровільним союзом, і бажання лише однієї сторони зберегти подружні відносини за наявності стійкого розладу та небажання іншої сторони продовжувати шлюбні стосунки, не може слугувати підставою для примусового збереження шлюбу.
Посилання відповідача на можливість збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивачка наполягає на розлученні, що у свою чергу свідчить про її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.
Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частина 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, а за ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Тобто, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді: