КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/5715/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4295/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хромової О.О., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року представник ТОВ «Євро-Реконструкція» - Гречан М.В. звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за послугу з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування у розмірі 13 190, 61 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 1 377, 77 грн, три проценти у розмірі 466, 03 грн, судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 3 028, 00 грн (а.с. 1-5).
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що ТОВ «Євро-Реконструкція» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для споживачів встановленої зони теплопостачання Дніпровського та Дарницького районів міста Києва. Надання послуг з централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 , у тому числі в кв. 64, у м. Києві здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії. 
Відповідач зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , а відповідно у період виникнення заборгованості, ця особа була споживачем комунальних послуг, які надаються до квартири, та належним відповідачем у справі.
Відсутність договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
За квартирою АДРЕСА_4 у ТОВ «Євро-Реконструкція» обліковується декілька особових рахунків. Відповідач своєчасно за о/р № НОМЕР_1 з жовтня 2017 року не вносив плату за отримані послуги з постачання теплової енергії та з листопада 2021 року - за абонентське обслуговування, у результаті чого утворилася заборгованість станом на 01 лютого 2025 року у розмірі 13 190, 61 грн (теплова енергія 12 687, 96 грн, абонентська плата 502, 65 грн). Інфляційна складова боргу відповідно до розрахунку ціни вимоги розрахована до 23 лютого 2022 року і становить 1 377, 77 грн. Розмір 3% річних з простроченої суми відповідно до розрахунку ціни вимоги розрахована до 23 лютого 2022 року і становить 466, 03 грн. Таким чином до стягнення підлягає сума 15 034, 41 грн.
Звернень з приводу ненадання або неналежного надання послуг від відповідача протягом спірного періоду не надходило (а.с. 1-5).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року позов ТОВ «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії за період з жовтня 2017 року по 01 лютого 2025 року у розмірі 13 190, 61 грн, заборгованість за абонентською платою за період з листопада 2021 року по 01 лютого 2025 року у розмірі 502,65 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 1 377,77 грн, 3 % річних у розмірі 466,03 грн, що разом становить 15 034, 41 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» судовий збір у розмірі 3 028,00 грн (а.с. 36-39).
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, районний суд виходив з того, що позивач довів наявність договірних зобов`язань відповідача по оплаті наданих позивачем комунальних послуг, відповідно до умов договору приєднання та за встановленими тарифами, відповідач послуги отримав і не оплатив їх у повному розмірі, має заборгованість в оплаті, ним порушено умови та строки виконання основного зобов`язання за договірними правовідносинами.
Не погодившись з рішенням районного суду, 07 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності (а.с. 44-50).
На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказав, що Дніпровським районним судом міста Києва не було застосовано строки позовної даності, через неналежне повідомлення його як відповідача про наявність справи та як наслідок він був позбавлений можливості надати відзив на позов з відповідними доказами, розрахунком та заявити про застосування строку позовної давності.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази отримання ухвали про відкриття провадження у справі, направлення апелянту позовної заяви з додатками поданої позивачем та належного повідомлення апелянта про наявність зазначеної справи взагалі, а отже у зв`язку цим районний суд дійшов до неправильного рішення у справі.
Окрім цього, 16 червня 2014 року між апелянтом та Державним підприємством «Укржитлосервіс» укладено договір № О/3-Б-64 від 16 червня 2014 року, про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення. 3 16 червня 2014 року і на станом на жовтень 2025 року договір № О/3-Б-64 від 16 червня 2014 року є чинним, як одна комплексна послуга об`єднана одним договором. Однак, у 2017 році, без будь-яких попереджень, погоджень чи пояснень, апелянт почав отримувати платіжні документи на сплату вище зазначеної послуг від абсолютно іншого виконавця, а саме позивача, при цьому вартість складових та й загальної комплексної послуги зросли у півтора-два рази.
Апелянт посилався на те, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було скасовано з 24:00 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
У відповідності до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
У відповідності до Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-XІ від 14 травня 2025 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було виключено та зазначений вище закон набирав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування (03 червня 2025 року), тобто з 04 вересня 2025 року. А тому період стягнення заборгованості у справі № 755/5715/25 починається з 26 березня 2022 року та закінчується 26 березня 2025 року (дата звернення до суду) (а.с. 44-50).
10 листопада 2025 року до суду надійшли доповнення до апеляційної скарги від ОСОБА_1 , в яких останній просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, закривши при цьому провадження по справі, застосувати наслідки пропуску строку позовної давності (а.с. 66-70).
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «Євро-Реконструкція» - Костюченко В.А. просила рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року у справі № 755/5715/25 залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача - без задоволення (а.с. 100-108).

Відповідно до частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини першої ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною тринадцятою ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Щодо доповнень до апеляційної скарги, поданих ОСОБА_1 10 листопада 2025 року (а.с. 66-70).

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що Верховний Суд (позиція Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21) неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» вимог. 
При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.
З вказаних доповнень до апеляційної скарги вбачається, що апелянт доповнив скаргу новими підставами для апеляційного оскарження та новими вимогами, оцінюючи які, апеляційний суд вбачає у них по суті нову апеляційну скаргу, що не може бути розглянута у межах цього ж провадження, а потребує подання, для розгляду у самостійному провадженні, відповідно до порядку, передбаченому ст.ст. 354-356 ЦПК України.

Щодо розгляду справи по суті спору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 01 червня 2012 року № 198 (переоформлено рішенням від 21 червня 2016 року № 1159) видана Ліцензія на вид господарської діяльності - постачання теплової енергії (а.с. 22, зворот).
Відповідно п. 3.3. Статуту ТОВ «Євро-Реконструкція», основними видами господарської діяльності товариства серед іншого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам; надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (а.с. 18).
ТОВ «Євро-Реконструкція» здійснює надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води в будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 03 серпня 1983 року по теперішній час (а.с. 30).
Згідно з розрахунком заборгованості за житлово-комунальні послуги по житловому приміщенню (квартирі) АДРЕСА_4 , за період з жовтня 2017 року по січень 2025 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 нараховано заборгованість з постачання теплової енергії у розмірі 12 687, 96 грн, 465, 18 грн - 3% річних та 1 366, 78 грн - інфляційних втрат на підставі частини другої ст. 625 ЦК України (а.с. 7-9), та абонентське обслуговування за період з листопада 2021 року до січень 2025 року у розмірі 502, 65 грн, 0,85 грн - 3% річних та 10, 99 грн - інфляційних втрат на підставі частини другої ст. 625 ЦК України (а.с. 10-11).
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року, що набрав чинності 10 грудня 2017 року, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які затверджені Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року № 85, що набрали чинності 04 лютого 2022 року.
Пунктом 5 частини першої ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року, який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Таке за змістом положення містила частина перша ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, чинної до 10 грудня 2017 року. 
Правилами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.
За статтею 10 Закону України № 1875-IV від 24 червня 2004 року, для підтвердження відповідності дотримання вимог кодексів усталеної практики, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил фізичні та юридичні особи - виконавці певних видів житлово-комунальних послуг отримують сертифікат відповідності якості цих послуг згідно із законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Згідно з частиною другою ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положеннями частини другої ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Апелянт додав до апеляційної скарги договір № О/3Б-64 від 16 червня 2014 року про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, укладений ним з ДП «Укржитлосервіс», відповідно до якого останній зобов`язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а споживач зобов`язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором (а.с. 52-58).
Разом з тим, як встановлено судом, надання послуг з централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 забезпечується ТОВ «Євро-Реконструкція», на підставі чинних на момент виникнення заборгованості нормативних актів, зокрема вимог Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та умов Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Правилами надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, Правилами надання послуг з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182, Законом України № 1875-IV від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги», Законом України № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року «Про житлово-комунальні послуги», Законом України № 2119-VII від 22 червня 2017 року «Про комерційний облік теплової енергії та комунальних послуг.
23 липня 2014 року у газеті Хрещатик (№ 103(4503)) ТОВ «Євро-Реконструкція» розмістило повідомлення про те, що з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання та буде укладати договори з кожним споживачем комунальних послуг на території Дарницького та Дніпровського районів м. Києва, для чого запропоновано звертатися до житлово-експлуатаційної організації будинку або до Управління з надання послуг населенню з централізованого опалення та гарячого водопостачання Товариства. Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в офіційному віснику Київської міської Ради - газеті «Хрещатик» 06 серпня 2014 року (№ 111(4511)). Загальнодоступний публічний договір приєднання, опублікований у випуску газети «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111(4511), стор. 7: Інформація, надрукована в офіційному віснику Київської міської Ради - газеті «Хрещатик», є загальнодоступною.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. 
Пунктом 1 частини першої ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги, згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»№ 1875-IV від 24 червня 2004 року та пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 рокуобов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
Відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та її виконавцем не є підставою для не стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, також, із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що у відповідача ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати послуг з постачання теплової енергії й абонентської плати та наявність порушеного права ТОВ «Євро-Реконструкція».
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оскільки відповідач фактично отримував житлово-комунальні послуги у заявлений період з жовтня 2017 року по січень 2025 року, коли відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований і проживав у вищевказаній квартирі, користувався наданими комунальними послугами, тому з огляду на положення частини другої ст. 638 ЦК України, між сторонами наявні договірні правовідносини.
Відсутність письмово оформленого договору між сторонами не свідчить про неотримання відповідачем відповідних послуг.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач отримував послуги з централізованого постачання теплоенергії, що підтверджує наявність у нього обов`язку сплачувати позивачеві за отримані послуги.
Так, відповідно дорозрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 , за період з жовтня 2017 року по січень 2025 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 позивач нарахував заборгованість з постачання теплової енергії у розмірі 12 687, 96 грн, 465, 18 грн - 3% річних та 1 366, 78 грн - інфляційних втрат на підставі частини другої ст. 625 ЦК України (а.с. 7-9), та абонентське обслуговування за період з листопада 2021 року до січень 2025 року у розмірі 502, 65 грн, 0,85 грн - 3% річних та 10, 99 грн - інфляційних втрат на підставі частини другої ст. 625 ЦК України (а.с. 10-11).

Щодо застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявив про застосування ст. 267 ЦК України, наслідків спливу строку позовної давності як підставу відмови у позові. Зазначав, що таку заяву він не мав можливості заявити у суді першої інстанції, оскільки не був належним чином сповіщений про розгляд справи районним судом (а.с. 50).
Таку заяву на стадії апеляційного розгляду справи суд апеляційної інстанції прийняв, зважаючи на встановлений судом факт неналежного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції.
Так, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року визначений розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 31).
Повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи районним судом повернулось без вручення адресату (а.с. 33, 34). Повідомлення ОСОБА_1 з розміщенням офіційного оголошення судом на офіційному веб-сайті Судової влади України не можна вважати належним, оскільки з огляду на положення ч.ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України, таке повідомлення застосовується у випадку, коли зареєстроване місце проживання відповідача невідоме (а.с. 35). 
Натомість, суд першої інстанції у запиті про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 достеменно встановив актуальну станом на час здійснення запиту адресу зареєстрованого/задекларованого місця проживання відповідача: АДРЕСА_3 (а.с. 30). 
Згідно з розрахунком заборгованості за житлово-комунальні послуги по житловому приміщенню (квартирі) АДРЕСА_4 , за період з жовтня 2017 року по січень 2025 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 нараховано заборгованість з постачання теплової енергії у розмірі 12 687, 96 грн, 465, 18 грн - 3% річних та 1 366, 78 грн - інфляційних втрат на підставі частини другої ст. 625 ЦК України (а.с. 7-9), та абонентське обслуговування за період з листопада 2021 року до січень 2025 року у розмірі 502, 65 грн, 0,85 грн - 3% річних та 10, 99 грн - інфляційних втрат на підставі частини другої ст. 625 ЦК України (а.с. 10-11).
Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.
Відповідно до частини першої, п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
Так, відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.
Пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктами 12-14 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» з 05:30 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення товариства до суду з позовом (26 березня 2025 року).
Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Отже, строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2020 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також зупинені до скасування правового режиму воєнного стану.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, в якому пунктом 19 визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
У подальшому відповідно до Указів Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і діє на цей час.
Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-IXвнесено зміни до Цивільного кодексу України, зокрема, до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», яким визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Вказаний Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Закон України № 4434-ІХ від 14 травня 2025 року «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким виключено пункт 19 «Прикінцевих та перехідних положень» щодо призупинення строків позовної давності, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 04 вересня 2025 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився, що тривало до 04 вересня 2025 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначила, що у разі, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року (набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX), то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року (постанова Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року) - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року (набрання чинності Закону України від 08 листопада 2023 року № 3450-IX) перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану до 03 вересня 2025 року.
Після 04 вересня 2025 року почали діяти строки позовної давності на підставі Закону № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності.
Таким чином, позовна давність щодо заявлених позовних вимог внаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29 січня 2024 року) й подальшого (з 30 січня 2024 року) зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану не є пропущеною.
За таких обставин звернення ТОВ «Євро-Реконструкція» до суду з цим позовом про стягнення заборгованості, нарахованої за період з жовтня 2017 року січень 2025 року з оплати послуги надання теплової енергії та з листопада 2021 року по січень 2025 року - за абонентську плату, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Отже, строки позовної давності були продовжені, зупинені й поновлені, і звернення позивача із вказаним позовом 26 березня 2025 року вчинено у межах строку позовної давності.
Тому доводи апелянта про застосування позовної давності щодо зазначених періодів є необґрунтованими.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Якщо ж суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору (сторона спірних правовідносин за конкретною позовною вимогою), суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за неповажності причин її пропущення, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верхового Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129)).
Таким чином заява ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності задоволенню не підлягає.
Враховуючи зазначені вище обставини, вказані суми заборгованості підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 265 ЦК України.

Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, тому позивач має право на отримання заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії й абонентської плати із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. 
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17).
Поряд з цим, згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Отже, законодавець на рівні акту Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» встановив заборону нараховувати, у тому числі інфляційні втрати та 3% річних, і такі положення до внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 року стосувались території міста Києва, а тому нормативно-правовий акт (постанова) Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року підлягає застосуванню до врегулювання спірних правовідносин за період з 24 лютого 2022 року до 29 грудня 2023 року.
З наданих представником позивача розрахунків вбачається, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних позивач здійснював у межах позовної давності та зважаючи на постанову Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206, тобто з березня 2022 року по січень 2025 року не нараховував (а.с. 7-11).
Однак, нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат у період з жовтня 2017 року по лютий 2022 року включно на суму заборгованості з оплати за послугу надання теплової енергії та з листопада 2021 року по лютий 2022 року включно на суму заборгованості з оплати абонентського обслуговування відповідає вимогам частини другої статті 625 ЦПК України.
За наведених підстав, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов