Справа № 173/983/22
Провадження №2/173/6/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України
03 березня 2026 року  м. Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі
головуючого судді       Кожевник О.А.
за участю секретаря судового засідання Голованьової К.С.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
02.08.2022 до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Згідно поданої позовної заяви позивач просить в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіль марки Mersedes Benz модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , номер НОМЕР_2 , зареєстрований у СЦ № 12337 від 19 червня 2019 року, та за частину електричного вилкового навантажувача марки Goodsense Моделі FB-20 (Li-ion) у розмірі 581012 грн., визнавши за ОСОБА_2 право власності на вказаний транспортний засіб та електричний вилковий навантажувач.
В обґрунтування позовних вимог посилається на таке: 18 жовтня 2018 року між нею та відповідачем укладено шлюб, за час якого придбано автомобіль марки Mersedes Benz модель Sprinter 313 CDI, вартість якого на момент проведення оцінки складає 799024 грн. та електричний вилковий навантажувач марки Goodsense Моделі FB-20 (Li-ion), вартість якого становить 636000 грн. позивач зазначає, що відразу після розірвання шлюбу відповідач користується вказаними транспортними засобами самостійно.
Загальні витрати подружжя на придбання вказаних транспортних засобів складає 1162024 грн., які за доводами позивача є спільним сумісним майном подружжя.
Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді ОСОБА_4 .
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Новіченко Н.В. від 10.08.2022 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче засідання.
Розпорядженням заступника керівника апарату суду № 64 від 12.12.2022 у звязку з достроковим припиненням відрядження судді Новіченко Наталії Вікторівни призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2022 справу розподілено судді ОСОБА_5 .
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Бурхан С.М. від 24.04.2023 закрито підготовче судове засідання по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та призначено справу до судового розгляду по суті.
Розпорядженням заступника керівника апарату суду № 293 від 17.06.2024 у зв`язку з тимчасовим відстороненням судді ОСОБА_5 від здійснення правосуддя на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 03 червня 2024 року призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2024 справу розподілено судді Петрюк Т.М.
Розпорядженням керівника апарату суду № 439 від 17.06.2025 на підставі рішення ВРП від 05.06.2025 "Про звільнення судді ОСОБА_6 у відставку" призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2025 справу розподілено судді Кожевник О.А.
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 05.08.2025 р. цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя прийнято до свого провадження зі стадії судового розгляду. 
В судове засідання, призначене на 23 лютого 2026 року сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Від сторін надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність. 
14 вересня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким останній спростовує доводи позивача щодо спільного придбання транспортних засобів та відповідно право набуття статусу спільного майна. В обгрунтування відзиву посилається на те, що за час шлюбу позивачка офіційно не працювала, господарство не вела, участі у придбанні спірного майна не приймала, і відповідно останнє придбано за власні кошти відповідача.
Відповідач зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання не прибула.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Романовська Т.М. позов підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 заперечував щодо позовних вимог, зазначив, що з позивачем проживав лише шість місяців, та за такий короткий час спільними зусиллями вони не могли заробити такі кошти, близько мільйону, тим паче, що позивачка на той час не працювала. Додав, що мав в особистій власності вантажний автомобіль DAF який ним був проданий та на ці кошти куплений Mercedes. Заперечував, що у його власності є вилковий навантажувач про поділ якого йде мова у позовній заяві.
Представник відповідача адвокат Бажан В.П. заперечував щодо задоволення позову з підстав його необґрунтованості, оскільки позивачем не надано документів на підтвердження придбання відповідачем вилкового навантажувача, позивачем долучене фото з метою отримати грошові кошти відповідача. Оцінка вартості майна проводилась по фотокарткам та за відсутності реального огляду майна, тому є завищеною, оскільки не враховано внутрішніх поломок транспортного засобу. Додав, що за мировою угодою у власність відповідача перейшов вантажний автомобіль, якій згодом був проданий та за ці кошти куплений Mercedes. 
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. 
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. 
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. 
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. 
Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 18 жовтня 2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2019 року у справі 173/110/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 затверджено мирову угоду.
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 шлюб, зареєстрований 18 жовтня 2018 року Верхньодніпровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25 травня 2021 року розірвано.
Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала в її, його користуванні, або отримана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або отримана із земель державної та комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначено у ст. 60 СК України.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.10.2024 витребувано у ОСОБА_3 копію її трудової книжки, довідок ОК-5 та ОК-7 за період 2018 - 2020 роки, документи щодо реєстрації ОСОБА_3 , як фізичної особи - підприємця за період з 2018 по 25.05.2021 року, податкових декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за період з 2018 по 2020 роки.
Однак на виконання ухвали суду позивачем вказані документи не надано, зазначено в окремій заяві те, що можливості надати такі документи вона не має змоги, оскільки у зазначений період (тобто на час перебування у шлюбі) вона працювала не офіційно, здійснюючи реалізацію квітів у торгівельному кіоску " ІНФОРМАЦІЯ_3 ", розташованому на території її домоволодіння, право власності на яке підтверджується копією Договору купівлі - продажу частини житлового будинку, долученого до матеріалів справи.
Вказані обставини, а також те, що частину житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та квітковий кіоск демонтовано відповідачем, підтверджує Акт № 384 від 06 травня 2022 року, складений депутатом Верхівцевської міської ради. Вказаним Актом зазначено, що демонтаж кіоску в якому за доводами позивача вона працювала з 2018 по 2020 роки було демонтовано влітку 2019 року.
Отже доводи позивача, що за весь період, зазначений в ухвалі суду вона працювала в квітковому кіоску судом не беруться до уваги, оскільки як встановлено матеріалами справи в даному кіоску позивач працювала лише пів року після укладення шлюбу.
Копією витягу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВА ЕЛІТ» зазначено, що останніми 06 квітня 2019 року придбано авто ДАФ-FT XF 95 код - XLRTE47ХS0Е651780 та напівпричіп FRUEHAUF - TF 34CZ код - VFKTF34CZY2XX0249 у ОСОБА_2 (ФОП " ОСОБА_8 ") за ціною 15000 дол. США. За доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, останнім зазначено, що вказані грошові кошти використано ним на купівлю автомобіля Mersedes Benz модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, що не спростовано позивачем.
Придбання майна хоча й відбулось у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).
Відповідно до довідки, наданої Верхньодніпровським ДПІ ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 26 вересня 2022 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , у період з 03 березня 2011 року по 03 жовтня 2018 року перебував на обліку у Верхньодніпровській ДПІ ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як платник податків.
Відповідно до рахунків ТДВ «КОНКОРД» ремонт та технічне обслуговування спірного автомобіля здійснювалося виключно ОСОБА_2 , що також підтверджується Актами виконаних робіт та цифровим звітом про проведення транспортного обслуговування.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.
Пунктами 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Суд зазначає, що матеріалами справи не доведено належними та достовірними доказами факту придбання вказаних транспортних засобів спільно подружжям, позаяк останні свідчать про факт купівлі автомобіля Mersedes Benz модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , номер НОМЕР_2 саме відповідачем за власні кошти, які останнім отримано від продажу автомобілів, які в свою чергу були предметом розгляду справи про поділ майна подружжя, та рішенням суду визнано право власності за відповідачем. Водночас, вказані доводи позивачем належними та допустимими доказами не спростовано.
Також, варто зазначити, що матеріали справи не містять будь-яких документально підтверджених фактів наявності електричного вилкового навантажувача марки Goodsense Моделі FB-20 (Li-ion), як то технічної документації, звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу, документів, що підтверджують право власності; сертифіката відповідності чи первинних бухгалтерських документів щодо його придбання, які б свідчили про встановлення факту існування такого майна, його технічних характеристик, стану, вартості та належності відповідній особі.
За приписами ст. 12, 81, 89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини третя, четверта статті 4 ЦПК України).
Згідно пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що позивачем не доведено презумпцію спільності права власності подружжя, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення.
Суддя          О.А. Кожевник