ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

17 березня 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 721/392/25
провадження № 22-ц/822/368/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2025 року
головуюча в суді першої інстанції суддя Стефанко У. Д.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Просив суд:
1) на підставі реституції визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,25 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0232, від 18 березня 2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Н. В. за реєстровим номером 673;
2) на підставі реституції визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,98 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0231, від 18 березня 2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Н. В за реєстровим номером 672.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 був власником двох земельних ділянок (паїв) площею 1,25 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0232, та площею 1,98 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0231, що розташовані в селі Лустун Селятинської сільської ради Вижницького району Чернівецької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У 2019 році між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено ряд договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Будучи особою похилого віку, при оформленні чергових документів він не звернув уваги на те, що 26 вересня 2019 року уповноважив на певні дії відносно вказаних двох земельних ділянок, видавши довіреність на ОСОБА_2 . 
У серпні 2024 позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 , вступивши у злочинний зговір зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , відчужив останній дані земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу від 18 березня 2024 року, посвідчених приватним нотаріусом Вижницького нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Н. В., реєстраційні номери 672 та 673. Дізнавшись, що договори укладені без його відома та поза його волею, він у жовтні 2024 звернувся до нотаріуса та скасував довіреність, видану на ім`я ОСОБА_2 .
Вважає, що дані договори були укладені з порушенням норм цивільного законодавства та є незаконними, оскільки повірений ОСОБА_2 здійснив реалізацію земельних ділянок без попереднього узгодження ціни із ним, як власником, жодних коштів йому не передавав та не відзвітував про вчинення цих правочинів. Оціночна вартість земельних ділянок є значно вища ніж зазначена у договорах купівлі-продажу, що свідчить про зловмисну домовленість відповідачів та їх шахрайські дії, та є підставою для визнання недійсними вказаних договорів, а майно, яке незаконно набуте, має бути витребуване у відповідача на його користь.
Короткий зміст рішення суду інстанції
Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2025 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат, а саме:
- стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 гривень.
- стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 гривень.
Рішення суду мотивоване тим, що нотаріально посвідченою довіреністю від 26 вересня 2019 року позивач уповноважив ОСОБА_2 бути його представником і надав йому права щодо користування та розпорядження з правом здійснення продажу, міни, надання в оренду, позичку тощо на умовах за розсудом уповноваженої особи належними йому на праві особистої приватної власності земельними ділянками. У зазначеній довіреності відсутні обмеження щодо повноважень чи обов`язок представника погоджувати будь-які дії з позивачем, навпаки за цією довіреністю представникові надано право ведення від імені ОСОБА_1 переговорів та попереднього узгодження всіх процедурних питань, подання та підпису всіх документів, необхідних для виконання повноважень, включаючи заяви у порядку ст. 368 ЦК України та ст. 60-65 СК України, підписувати відповідні договори, правочини, отримувати гроші, сплачувати за останнього будь-які платежі, податки, а також виконувати всі юридично значимі дії у межах та обсязі, передбачених чинним законодавством для такого роду повноважень.
Трактування цієї частини довіреності представником позивача, як необхідності попередньо узгоджувати визначені у довіреності дії із довірителем, є помилковим та таким, що здійснене на власний розсуд з хибним розумінням змісту довіреності.
Крім того, відсутні докази на підтвердження того, що у представника за довіреністю ОСОБА_2 та у ОСОБА_3 був відсутній реальний намір укласти і виконати спірний правочин з огляду на те, що остання, як зазначила у своїх поясненнях та надала підтверджуючі документи, купила земельні ділянки з метою ведення на них фермерського господарства, що відповідає цільовому призначенню землі. Ціна купівлі земельних ділянок здійснена за домовленістю сторін.
Отже, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), існування при укладенні спірного правочину зловмисної домовленості між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , і недобросовісності дій останньої та виникнення через це несприятливих наслідків для ОСОБА_1 , як довірителя.
У зв`язку з викладеним судом встановлено, що укладення договорів купівлі-продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник, із іншою стороною - покупцем (родичем представника продавця) саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з покупцем, умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам продавця.
В частині вирішення питання розподілу судових витрат, які відповідачі понесли у зв`язку з розглядом справи, суд з огляду на заперечення позивача щодо розміру заявлених витрат, ураховуючи фінансовий стан позивача, зокрема те, що він є пенсіонером, зважаючи на розумність розміру витрат на правничу допомогу, а також те, що стягнення з позивача судових витрат у заявленому розмірі буде становити надмірний тягар, та суперечити принципу розподілу таких витрат, дійшов висновку про зменшення заявлених до стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 20 000 гривень на користь кожного з відповідачів.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що оспорювані правочини від 18 березня 2024 року є недійсними в силу поєднання трьох беззаперечних факторів, які судом першої інстанції були оцінені вибірково та неправильно:
1. Юридична суперечність із волею власника (фактор заповіту): Наявність чинного Заповіту на ім`я ОСОБА_2 є письмовим доказом того, що справжня воля ОСОБА_1 була спрямована на перехід права власності після його смерті. Продаж цих же ділянок представником за життя власника (самому собі через матір) є прямим перевищенням повноважень та виходом за межі волі довірителя (ст. 241 ЦК України);
2. Економічний доказ зловмисної домовленості (фактор ціни): продаж майна за 6 500 гривень та 8 200 гривень, що у 10 разів нижче за його оціночну вартість (64 862 гривень та 37 746 гривень, зазначені в самих договорах), на користь матері представника, є очевидним свідченням зловмисної домовленості (стаття 232 ЦК України) та конфлікту інтересів (стаття 238 ЦК України). Суд першої інстанції помилково легітимізував завдання збитків позивачу, назвавши це «свободою договору»;
3. Процесуальне підтвердження недобросовісності (фактор кримінальної справи): матеріали кримінального провадження №42024266110000029, які були предметом дослідження, підтверджують, що позивач ніколи не схвалював продаж паїв та розраховував на зовсім інші умови (обмін або фермерське управління). Факт будівництва родиною ОСОБА_4 капітального будинку на цих ділянках за мовчазної згоди ОСОБА_2 доводить, що останній до 2024 року визнавав право власності за позивачем і діяв недобросовісно, здійснивши таємне переоформлення землі.
Також акцентує увагу на тому, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було грубо порушено принципи змагальності, рівності сторін та встановлений законом порядок подання доказів, що призвело до неправильного вирішення справи.
В частині стягнення з позивача на користь відповідачів судових витрат на правничу допомогу посилається на те, що ухвалюючи рішення у цій частині суд не врахував вимоги статті 141 ЦПК України щодо співмірності та справедливості. Позивач є особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я, що підтверджується наявними в матеріалах справи медичними довідками, а сам спір виник у зв`язку з недобросовісними діями відповідачів (зловживанням довірою та заниженням ціни), а сплата стягнутого на користь кожного з відповідачів за судовим рішенням відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 гривень є надмірним фінансовим тягарем.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , у відзиві просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує на те, що аргументи апеляційної скарги зводяться до довільного трактування обставин видачі довіреності, безпідставних припущень про «зловмисну домовленість», маніпулятивних тверджень щодо заниженої ціни, які ґрунтуються не на наявних у справі доказах, а оціночних судженнях позивача.
Поведінка позивача не відповідає критеріям добросовісності, оскільки: довіреність видана ним особисто без зазначення будь-яких обмежень повноважень ОСОБА_2 ; одночасно із видачою довіреності позивачем складено заповіт на користь відповідача; оригінали правовстановлюючих документів на земельні ділянки були добровільно передані; протягом тривалого часу ОСОБА_1 не вчиняв дій, які б свідчили про зміну його позиції, і лише подальша незгода із укладеним від його імені правочином призвела до виникнення спору.
Позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Окрім цього, за фактичних обставин цієї справи (неотримання ОСОБА_1 грошових коштів за оспорюваними договорами) застосування двосторонньої реституції є об`єктивно неможливим.
ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 , у відзиві просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Посилається на те, що позивач не довів факту зловмисної домовленості між нею та ОСОБА_2 як і настання для нього негативних наслідків.
ОСОБА_1 при укладенні договорів купівлі-продажу у 2019 році отримав грошові кошти у сумі 750 000 гривень, тоді як загальна ціна за договорами склала 473 103 гривні, що свідчить про те, що ОСОБА_2 здійснена оплата вартості земельних ділянок відчужених за оспорюваними договорами купівлі-продажу.
Загалом вказує на суперечність позиції позивача щодо оцінки обставин, з якими він пов`язує порушення його прав за наслідками укладення відповідних договорів.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 на праві власності належали: 1) земельна ділянка площею 1,98 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0231, цільове призначення 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Чернівецька область, Вижницький район, Плосківська сільська рада, право власності на яку зареєстровано 26 жовтня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 2) земельна ділянка площею 1,25 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0232, цільове призначення 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Чернівецька область, Вижницький (колишній Путильський) район, Плосківська сільська рада, право власності на яку зареєстровано 26 жовтня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до довіреності від 26 вересня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Путильського районного нотаріального округу Кокаревою В. М. за реєстровим номером 529, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 користуватися та розпоряджатися (з правом здійснення продажу, міни, надання в оренду, позичку тощо) на умовах за розсудом уповноваженої особи належними йому на праві особистої власності земельними ділянками площею 1,25 га кадастровий номер №7323583000:01:001:0232 та площею 1,98 га кадастровий номер №7323583000:01:001:0231, розташованих за адресою: Чернівецька область, Путильський район, Плосківська сільська рада, наданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
За цією довіреністю представникові надано право ведення від імені ОСОБА_1 переговорів та попереднього узгодження всіх процедурних питань, подання та підпису всіх документів, необхідних для виконання повноважень, включаючи заяви у порядку статті 368 ЦК України та статей 60-65 СК України, підписувати відповідні договори, правочини, отримувати гроші, сплачувати за останнього будь-які платежі, податки, а також виконувати всі юридично значимі дії у межах та обсязі, передбачених чинним законодавством для такого роду повноважень. Довіреність видана строком на 15 років з правом передоручення.
Також 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 склав заповіт на користь ОСОБА_2 , якому на випадок своєї смерті заповів земельні ділянки площею 1,25 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0232 та площею 1,98 га кадастровий номер 7323583000:01:001:0231. Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Путильського районного нотаріального округу Кокаревою В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 531.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 березня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Н. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 673, ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності діяв Тимченко Д. Л., продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,25 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0232, цільове призначення 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Чернівецька область, Вижницький (колишній Путильський) район, Плосківська сільська рада, право власності на яку зареєстровано 26 жовтня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за ціною 6 500 гривень. Розрахунок за придбану земельну ділянку здійснено покупцем шляхом безготівкового перерахування всієї суми на рахунок представника продавця.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 березня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Н. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 672, ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_2 , продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,98 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0231, цільове призначення 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Чернівецька область, Вижницький район, Плосківська сільська рада, право власності на яку зареєстровано 26 жовтня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за ціною 8 200 гривень. Розрахунок за придбану земельну ділянку здійснено покупцем шляхом безготівкового перерахування всієї суми на рахунок представника продавця.
У матеріалах справи наявні платіжні інструкції від 18 березня 2024 з яких вбачається переказ Чіковою Л. О. грошових коштів у розмірі 6 500 гривень та 8 200гривень за купівлю земельних ділянок у ОСОБА_1 .
31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 скасував довіреність від 26 вересня 2019 року за № 529, якою уповноважив ОСОБА_2 користуватися та розпоряджатися (з правом продажу, міни, надання в оренду, позичку, тощо) належними йому земельними ділянками.
Згідно з витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 06 травня 2025 року, з цієї дати скасовано заповіт ОСОБА_1 , зареєстрований у реєстрі під № 531, посвідчений приватним нотаріусом Путильського районного нотаріального округу Чернівецької області Кокаревою В. М. 26 вересня 2019 року.
Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29 квітня 2025 року оціночна вартість земельної ділянки кадастровий номер 7323583000:01:001:0231 становить 149 025 гривень 75 копійок, а земельної ділянки кадастровий номер 7323583000:01:001:0232 - 94 081 гривня 91 копійка.
Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки від 30 квітня 2025 року, власником земельних ділянок площею 1,2500 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0232, та площею 1,9800 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0231, на підставі договорів купівлі-продажу є ОСОБА_3 .
Відповідно до договорів купівлі-продажу від 24 вересня 2019 року, зареєстрованих у реєстрі за № 516, 517, 518, 519, посвідчених приватним нотаріусом Путильського районного нотаріального округу Кокаревою В. М., ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельні ділянки з кадастровими номерами 7323583000:01:001:0136, 7323583000:01:001:0137, 7323583000:01:001:0138.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 18 березня 2008 року ОСОБА_3 зареєстрована фізичною особою-підприємцем, за видами економічної діяльності, серед яких: вирощування овочів, фруктів, однорічних та багаторічних культур, розведення овець і кіз, інших тварин. У вказаному витязі наявні відомості про створення фізичною особою-підприємцем сімейного фермерського господарства на підставі договору від 17 березня 2025 року та внесено відомості про зміну місця проживання/місцезнаходження фізичної особи-підприємця.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , які пред`явлені до ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок
Предметом позову у цій справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 7323583000:01:001:0232 та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 7323583000:01:001:0231, укладених між ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .
Позивач вказав відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
За теоретичним визначенням відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, -належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20 (провадження № 61-17178сво23) вказала на те, що видача довіреності є одностороннім правочином. Позивач не заявляв вимог про визнання недійсним одностороннього правочину - видачу довіреності.
У статті 237 ЦК України закріплено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Отже, у справі за позовом сторони, від імені якої договір вчиняв представник, про визнання недійсним договору, належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору, а не представник. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17 (провадження № 61-329св19).
У цій справі ОСОБА_1 позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину, - видачу довіреності, не пред`являв. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача. В свою чергу належним відповідачем за цим позовом є ОСОБА_3 , до якої в тому числі пред`явлено позов.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують.
Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , які пред`явлені до ОСОБА_3 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок
У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і на захист яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Отже, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
За змістом частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У статті 203 вказаного Кодексу закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є насамперед вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 910/23621/17, від 03 серпня 2023 року у справі № 904/7930/21, від 01 червня 2022 року у справі № 912/642/20 та інших.
Так, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.
Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі).
У ЦК України закріплений підхід, при якому можливість оспорити правочин конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорений правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.
Оспорення правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорення правочину, рецисорний позов).
Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006 ЦК України).
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див.: постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина перша статті 232 ЦК України).
Відповідно до тлумачення статті 232 ЦК України під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову згідно зі статтею 232 ЦК України потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність» не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17 (провадження N 61-22897св18).
Обов`язковими ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень (див.: постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц (провадження № 61-46787св18), від 08 лютого 2021 року у справі № 727/10189/17 (провадження № 61-17554св19)).
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 (провадження № 61-11856св21) вказано, що для задоволення позову за статтею 232 ЦК України має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Укладення договору купівлі-продажу, у ситуації коли від імені продавця діє представник (мати відповідача), саме по собі не свідчить, що наявна зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (син представника) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі 
№ 554/10202/13-ц (провадження № 61-30808св18).
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 (провадження № 61-5932сво22) зазначено, що: «з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва».
Отже, тлумачення вказаних норм права свідчить про те, що для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.
Вищезазначене узгоджується із висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20 (провадження № 61-17178сво23).
Суд першої інстанції поклавши в основу судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 вищенаведені висновки Верховного Суду не врахував, що підставою позову було зокрема те, що укладаючи оспорювані договори сторонам було відомо про ринкову вартість цих земельних ділянок, а тому вчинення таких договорів за заниженою ціною свідчить про зловмисну домовленість відповідачів, а фактичні обставини цієї справи та справи № 504/3085/20 не є подібними.
Зокрема як вбачається із умов договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,25 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0232 у ньому містяться відомості як про нормативну грошову оцінку, яка становила 6 347 гривень 20 копійок (пункт 4 договору), так і про її оціночну вартість - 35 893 гривні 79 копійок (пункт 5 договору), станом на 08 березня 2024 року.
Аналогічні відомості відображені й у договорі купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,98 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0231, відповідно до яких нормативна грошова оцінка цієї земельної ділянки становила 8 105 гривень 81 копійку (пункт 4 договору), а її оціночна вартість - 64 862 гривні 39 копійок (пункт 5 договору), станом на 08 березня 2024 року.
Однак продаж вищевказаних земельних ділянок ОСОБА_2 здійснено за ціною 6 500 гривень та 8 200 гривень відповідно, що очевидно не відповідало інтересам позивача.
Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що ОСОБА_1 у той чи інший спосіб вказував про намір продажу належних йому земельних ділянок за такою ціною.
З рахуванням конкретних обставин цієї справи колегія суддів приходить до висновку, що оспорювані правочини вчинено в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною. ОСОБА_2 не міг не усвідомлювати, що за домовленістю з ОСОБА_3 вичиняє правочин всупереч інтересам ОСОБА_1 , та свідомо допускав настання невигідних для його довірителя наслідків, у результаті чого такі несприятливі наслідки для його довірителя (позивача) настали у результаті відчуження двох земельних ділянок загальною площею понад 3 га за ціною 14 700 гривень. Мотивом таких дій було бажання отримання у власність його матір`ю двох земельних ділянок за очевидно заниженою ціною.
Окрім цього як встановлено судами та визнається сторонами одержані ОСОБА_2 як повіреним кошти за укладеними із відповідачкою за оспорюваними договорами позивачу не передавалися.
У своїх висновках апеляційний суд також керується тим, що ОСОБА_2 будучи у 2019 році покупцем за договорами купівлі-продажу земельних ділянок 7323583000:01:001:0136, 7323583000:01:001:0137, 7323583000:01:001:0138, які належали ОСОБА_1 , попередньо укладаючи оспорювані у цій справі договори мав змогу здійснити оцінку їх умов на предмет відповідності інтересам довірителя та зокрема врахувати, що укладення договорів у 2019 році відбулось виходячи саме з ринкової вартості відповідних земельних ділянок.
Вищевказані обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку про те, що оспорювані договори укладені ОСОБА_2 в межах наданих йому повноважень в результаті зловмисної домовленості із його матір`ю ОСОБА_3 , спрямованої на досягнення обопільної вигоди, а укладення таких договорів спричинило негативні наслідки для позивача у вигляді відчуження майна за заниженою ціною.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки цим обставинам, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у позові з підстав недоведеності існування при укладенні спірного правочину зловмисної домовленості між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як і виникнення через це несприятливих наслідків для ОСОБА_1 , як довірителя.
Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_3 , наведені у відзиві, щодо отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 750 000 гривень, що свідчить про здійснення ОСОБА_2 оплати вартості земельних ділянок відчужених в тому числі за оспорюваними договорами купівлі-продажу, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності такої домовленості між сторонами, окрім цього оспорювані договори укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тобто земельні ділянки відчужено на користь саме відповідачки, а їх умови містять домовленість сторін про узгодження ціни продажу.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права
Звертаючись із позовом у цій справі ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 дві вимоги немайнового характеру, а саме: про визнання на підставі реституції недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,2500 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0232 та договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,9800 га, кадастровий номер 7323583000:01:001:0231.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21 (провадження № 12-35гс23) вказала на те, що якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.
Щодо такого змісту позовної вимог як «визнання на підставі реституції недійсним договору», колегія суддів зауважує, що таке формулювання не може тлумачитися як волевиявлення позивача на застосування наслідків недійсності правочину, а саме взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція), оскільки повинно доповнюватися вимогою про повернення стороні в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого.
Окрім цього у ході розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій сторонами визнавалась та обставина, що грошові кошти за оспорюваними договорами купівлі-продажу ОСОБА_3 були передані ОСОБА_2 .
В свою чергу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили, що одержані останнім як повіреним кошти позивачу не передавалися, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин механізму двосторонньої реституції.
Також як вбачається з матеріалів справи право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 7323583000:01:001:0232 та 7323583000:01:001:0231 зареєстровано за ОСОБА_3 18 березня 2024 року.
Щодо цього колегія суддів звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (пункт 154), відповідно до яких, якщо на виконання спірного правочину товариство сплатило кошти або передало інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспореного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21 щодо застосування норм статті 216 ЦК України виснував, зокрема, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного / частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного / частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
У постанові від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22 Верховний Суд також зазначив, що позовна вимога про визнання правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування / повернення майна з володіння відповідача.
З урахуванням вищенаведених правових позицій Верховного Суду та встановлених фактичних обставин цієї справи, належними та ефективними способами захисту порушених прав позивача є звернення до суду з позовом про визнання недійними договорів купівлі продажу земельних ділянок у поєднанні з вимогами про повернення такого нерухомого майна.
У цій справі ОСОБА_1 вимог про повернення йому переданого за недійсним правочином майна не заявляв.
З урахуванням вищевикладеного, обраний ОСОБА_1 спосіб судового захисту є неефективним, що становить самостійну підставу для відмови в позові незалежно від інших встановлених судами обставин та виключає необхідність надання апеляційним судом оцінки будь-яким іншим аргументам апеляційної скарги (подібні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).
При цьому колегія суддів наголошує, що відповідно до встановлених статтями 2, 12, 13 ЦПК України принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених нею вимог, тоді як кожна сторона самостійно визначає обсяг своїх вимог і заперечень, спосіб їх доведення, несучи ризик настання наслідків обраної процесуальної поведінки.
Однак відмова в позові з підстав неефективності обраного способу захисту означає, що в межах цього провадження задоволення заявлених вимог не забезпечує досягнення мети судового захисту (повернення у власність позивача нерухомого майна), та не є висновком суду щодо правомірності / неправомірності оспорюваних правочинів як матеріально-правової підстави спору. Відповідно, така відмова не позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на судовий захист у належний та ефективний спосіб, передбачений законом, шляхом звернення до суду з вимогами, сформульованими таким чином, щоб вони забезпечували реальне відновлення майнової сфери позивача.
Щодо розподілу витрат на правничу допомогу за наслідками розгляду справи у суді першої інстанції
Вирішуючи питання розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи, суд прийшов до висновку, що з огляду на заперечення позивача заявлені до відшкодування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у сумі 34 000 гривень кожним не відповідають критеріям співмірності та розумності, а тому підлягають зменшенню до 20 000 гривень.
Колегія суддів з таким висновком суду в повній мірі не погоджується з огляду на наступне.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункти 1, 4 частини першої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, а також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18).
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У ході розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 просила здійснити розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме стягнути із ОСОБА_1 на свою користь судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 34 000 гривень.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з підготовкою відзиву, вчинення інших процесуальних дій, а також участі у судових засіданнях представник Кириляк С. Г., яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , надала договір про надання правничої допомоги від 16 травня 2025 № 10/2025 (том 2, а. с. 72), ), додаток № 1 до договору із зазначенням наданих послуг та визначення їх вартості (том 2, а. с. 73), акти виконаних робіт від 19 листопада 2025 року № 1 та від 02 грудня 2025 року № 2, відповідно до яких клієнт прийняв послуги адвоката у вигляді правничої допомоги за договором на загальну суму 34 000 гривень (том 2, а. с. 71, 78); копії квитанцій про сплату правничих послуг на загальну суму 34 000 гривень (том 2, а. с. 74-77, 79-82).
У свою чергу ОСОБА_2 просив здійснити розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме стягнути із ОСОБА_1 на свою користь судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 34 000 гривень.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з підготовкою відзиву, вчинення інших процесуальних дій, а також участі у судових засіданнях представник Маковійчук С. С., який діяв в інтересах ОСОБА_2 , надав договір про надання правничої допомоги 08 травня 2025 року (том 2, а. с. 86), додаток № 1 до договору із зазначенням розміру вартості послуг адвоката (том 2, а. с. 88), акт виконаних робіт від 02 грудня 2025 № 70, за яким клієнт прийняв послуги адвоката за договором на суму 34 000 гривень (том 2, а. с. 84); розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести, детальний розмір витрат за яким складає 34 000 гривень (том 2, а. с. 83), квитанцію від 02 грудня 2025 року №70, згідно якої ОСОБА_2 сплатив на користь адвоката Маковійчука С. С. гонорар за надану правничу допомогу у сумі 34000 гривень (том 2, а. с. 85).
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
«… не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права».
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Як вбачається з наявних в матеріалах справи актів виконаних робіт та наданих послуг від 19 листопада № 1 та від 02 грудня 2025 року № 2 зміст правничої допомоги, яка надавалася ОСОБА_3 адвокатом Кириляк С. Г. полягав у наступному:
- консультація та опитування клієнта, ознайомлення з матеріалами позовної заяви, вивчення та аналіз фактичних обставин справи, аналіз норм законодавства та судової практики, підготовка відзиву та його направлення - 7 000 гривень;
- участь адвоката у судових засіданнях у суді першої інстанції (з розрахунку оплати 3 000 гривень за одне судове засідання) - 27 000 гривень.
В свою чергу відповідно до розрахунку суми судових витрат від 02 грудня 2025 року зміст правничої допомоги, яка надавалася ОСОБА_2 адвокатом Маковійчуком С. С. полягав у наступному:
- консультація клієнта, написання відзиву та підготовка письмових клопотань - 7 000 гривень;
- участь адвоката у судових засіданнях у суді першої інстанції (з розрахунку оплати 3 000 гривень за одне судове засідання) - 27 000 гривень.
У цій частині колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Колегія суддів наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
До того ж у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Зважаючи на заперечення позивача, колегія суддів приходить до висновку, що визначення вартості послуг адвоката з розрахунку 3 000 гривень за участь у судовому засіданні незалежно від часу його тривалості не відповідає критеріям розумності та є неспівмірним до складності справи та реально витраченому адвокатом часу.
З урахуванням фактичної участі адвокатів Кириляк С. Г. та Маковійчука С. С. у дев`яти судових засіданнях, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи, заявлений відповідачами розмір судових витрат, понесених у суді першої інстанції у цій частині, підлягає зменшенню з 27 000 гривень до 9 000 тисяч гривень.
В свою чергу, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу у сумі 7 000 гривень щодо послуг, які надавалися ОСОБА_3 адвокатом Кириляк С. Г. та стосувалися визначення стратегії захисту інтересів клієнта та складання документів по суті спору.
Натомість в частині витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у сумі 7 000 гривень, яка полягали у консультації адвокатом Маковійчуком С. С. клієнта, написанні відзиву та підготовці письмових клопотань, колегія суддів звертає увагу на те, що за висновком суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача.
Правова позиція Верховного Суду про те, що у справі за позовом сторони, від імені якої договір вчиняв представник, про визнання недійсним договору, належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору, а не представник, є усталеною, а тому вибір стратегії адвокатом щодо захисту інтересів такої сторони, не потребував значної затрати часу, а тому заявлені ОСОБА_2 витрати у цій частині підлягають зменшенню з 7 000 гривень до 3 000 тисяч гривень.
Отже, оцінивши складність справи, суть спору, характер та обсяг наданих послуг адвоката (їх дійсність) в суді першої інстанції, а також необхідність вчинення процесуальних дій та їх значущість, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомоги є надмірно завищеними і не відповідають критеріям розумності, необхідності та співмірності зі складністю справи. У зв`язку з цим заявлений ОСОБА_2 розмір судових витрат, понесених у суді першої інстанції, підлягає зменшенню з 34 000 гривень до 12 000 тисяч гривень. В свою чергу, заявлені ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню з 34 000 гривень до 17 000 тисяч гривень.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2025 року щодо вирішення позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок частково ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому слід змінити мотивувальну частину рішення, виклавши її в редакції цієї постанови.
Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу частково ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши в наступній редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 17 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи у суді апеляційної інстанції
З огляду на висновок Чернівецького апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції із залишенням без змін висновків суду по суті спору, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Аналогічної позиції щодо розподілу судових витрат у випадку зміни мотивувальної частини судового рішення із залишенням без змін його резолютивної частини дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/22721/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/11212/18, від 18 лютого 2020 року у справі № 912/2730/18, 25 червня 2020 року у справі № 908/299/18, від 03 листопада 2020 року у справі № 916/3146/17.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2025 року щодо вирішення позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, виклавши її в редакції цієї постанови.
Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2025 року в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу змінити, виклавши його в наступній редакції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 17 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повна постанова складена 23 березня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА 
Мирослава КУЛЯНДА