ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
17.02.2026	Справа № 910/11348/25	

За позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного підприємства "Укроборонсервіс"; 
до Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель"; 
про стягнення 60 546 099,96 грн.
Суддя Мандриченко О. В.
Секретар судового засідання Видиш А. В.
Представники:
Від позивача: Плотицька Ю.П., адвокат, довіреність № Д-154 від 23.07.2025;
Від відповідача: Сідлецька А.М., адвокат, довіреність від 05.09.2025.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення заборгованості на суму 60 546 099,96 грн, з якої: сума основного боргу 59 400 166,32 грн; інфляційне збільшення 1 145 933,64 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 позовну заяву Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного підприємства "Укроборонсервіс" залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб для усунення недоліків позовної заяви.
16.09.2025 до суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 15.09.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 вирішено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 910/11348/25, справу розглядати за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначити на 14.10.2025.
03.10.2025 Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог.
07.10.2025 від Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного підприємства "Укроборонсервіс" до господарського суду надійшла відповідь на відзив Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" на позов.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/11348/25 до судового розгляду по суті.
Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 17.02.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні 17.02.2026 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.
17.02.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд 

ВСТАНОВИВ:

16.03.2024 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (далі також - відповідач, замовник) та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" (далі також - позивач, виконавець) було укладено державний контракт № 23/2-71-VDK-24 на виготовлення та поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення (далі - Контракт), відповідно до п. 1.1 якого виконавець зобов`язується виготовити та поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього Контракту товари оборонного призначення (товар), найменування, технічні характеристики, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Контракті та в Специфікації товарів оборонного призначення (Додаток 1 до Контракту), для подальшого використання Збройними Силами України, а замовник зобов`язується прийняти через 4277 військове представництво Міністерства оборони України та оплатити товар в строки і на умовах, визначених цим Контрактом.
Згідно з п. 2.1 Контракту, вартість (ціна) товару за цим Контрактом на момент його підписання зафіксована сторонами у Специфікації на підставі комерційної пропозиції, сформованої Виконавцем відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2022 р. № 1275 "Деякі питання здійснення оборонних закупівель на період дії правового режиму воєнного стану".
За змістом п. 2.2 Контракту, загальна вартість (ціна) товару за цим Контрактом становить 584 747 400,00 грн, ПДВ не передбачено.
Відповідно до п. 2.4 Контракту, вартість (ціна) Контракту не може бути збільшена щодо зобов`язань в частині прострочення строків постачання товару з вини виконавця.
Пунктом 2.6 Контракту передбачено, що розрахунки за цим Контрактом проводяться шляхом оплати замовником поставленого товару протягом 15 банківських днів після надання виконавцем замовнику належним чином оформленого рахунку на оплату, до якого додаються підписаний сторонами акт приймання-передачі товару за Контрактом, видаткова накладна, паспорт товару з обов`язковим зазначенням дати виготовлення товару та документів, зазначених у п. 2.7 Контракту (за умови наявності (надходження) бюджетних асигнувань (коштів) на рахунку замовника).
Виконавець надсилає замовнику рахунок на оплату протягом 10 календарних днів з дня поставки товару (п. 2.7 Контракту).
Згідно з п. 2.9 Контракту, відповідно до вимог абз. 4, 5 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 1070 від 04.12.2019 р. "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетній кошти" (зі змінами) за рішенням державного замовника розрахунки за товари можуть здійснюватися шляхом проведення попередньої оплати у розмірі до 67% від вартості (ціни) товару за Контрактом на строк не більше як на 270 днів з дати перерахування коштів на рахунок Виконавця у такому порядку:
- сплата до 67% від вартості товару за Контрактом здійснюється замовником шляхом проведення попередньої оплати на підставі рахунку, наданого виконавцем;
- замовник письмово поінформує виконавця щодо рішення державного замовника стосовно можливості та порядку здійснення попередньої оплати за цим Контрактом протягом 2 робочих днів з дати отримання такого рішення;
- у разі проведення попередньої оплати товар поставляється не пізніше строку поставки товару, зазначеного у Специфікації;
- попередня оплата здійснюється протягом 15 банківських днів після прийняття державним замовником рішення щодо здійснення попередньої оплати за умови наявності (надходження) бюджетних асигнувань (коштів) на рахунку замовника на підставі рахунку на оплату, наданого виконавцем, шляхом перерахування коштів на рахунок, відкритий на ім`я виконавця в органі державної казначейської служби, з подальшим використанням зазначених коштів виконавцем виключно на цілі, визначені цим Контрактом, з наданням відповідних підтвердних документів.
У відповідності з п. 3.2 Контракту товар поставляється виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місце знаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2020 р. Товар може поставлятися партіями (частинами партій). Розмір кожної партії (частини партії) виконавець погоджує завчасно із замовником до початку відвантаження.
За змістом п. 4.1 Контракту виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами цього контракту не пізніше строку, визначеного у Специфікації.
Згідно з п. 4.2 Контракту в обґрунтованих випадках сторони мають право коригувати строк поставки і приймання товару не пізніше ніж за 5 календарних днів до закінчення строку дії Контракту шляхом внесення змін до цього Контракту на підставі письмового звернення виконавця, яке виконавець повинен надати не пізніше ніж за 15 календарних днів до дати поставки товару, зазначеної у Специфікації, з обґрунтуванням та наданням документального підтвердження настання такого випадку відповідно до вимог розділу 7 цього Контракту.
Відповідно до п. 11.1 Контракту, останній набирає чинності з дати його укладання та діє до 01.07.2025, а в частині виконання гарантійних зобов`язань - до повного виконання.
Специфікацією товарів оборонного призначення передбачено поставку Товару чотирма партіями: 
- I партія - 39600 одиниць Товару загальною вартістю 100 678 248,00 грн; 
- II партія - 39600 одиниць Товару загальною вартістю 100 678 248,00 грн; 
- III партія - 39600 одиниць Товару загальною вартістю 100 678 248,00 грн; 
- IV партія - 31200 одиниць Товару загальною вартістю 79 322 256,00 грн.
Позивач вказує, що ним було поставлено Товар усіх чотирьох партій, а відповідачем здійснено оплату першої та другої партії товару, однак відповідач не здійснив доплату Товару за третю та четверту партії у розмірі 33% їх вартості.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що ним було докладено усіх зусиль для здійснення оплати за посталений виконавцем Товар, однак, позивачем фактично було заблоковано можливість проведення розрахунків за даним Контрактом.
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі також - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Стаття 14 Господарського процесуального кодексу України визначає принцип диспозитивності господарського судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина 3 статті 509 Цивільного кодексу України).
З представлених суду документів вбачається, що внаслідок укладення договору між сторонами виникли правовідносини щодо поставки товару.
Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України (далі також - ГК України) передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Норми вказаної статті кореспондуються з приписами статті 712 ЦК України.
У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом, та не заперечується сторонами, відповідачем, на виконання умов Контракту, було здійснено передоплату: 
- за першу партія у розмір 67% - 67 454 426,16 грн (платіжна інструкція №165 від 02.04.2024); 
- за другу партію у розмірі 67% - 67 454 426,16 грн (платіжна інструкція №166 від 02.04.2024); 
- за третю партію у розмір 67% - 67 454 426,16 грн (платіжна інструкція №167 від 02.04.2024); 
- за четверту партію у розмір 67% - 53 145 911,52 грн (платіжна інструкція №168 від 02.04.2024).
В подальшому, позивач, на виконання умов Контракту, здійснив поставку Товару: 07.01.2025 було здійснено поставку частини третьої партії, а саме 19800 одиниць Товару на суму 50 339 124,00 грн; 
- 03.04.2025 було здійснено поставку частини третьої партії, а саме 19800 одиниць Товару на суму 50 339 124,00 грн; 
- 30.05.2025 було здійснено поставку частини четвертої партії, а саме 11880 одиниць Товару на суму 30 203 474,40 грн; 
- 13.06.2025 було здійснено поставку частини четвертої партії, а саме 19320 одиниць Товару на суму 16 209 197,93 грн.
Згідно п.2.6 та 2.7 Контракту, розрахунки за Контрактом проводяться шляхом оплати Замовником поставленого Товару протягом 15 (п`ятнадцяти) банківських днів після надання Виконавцем Замовнику належним чином оформленого рахунку на оплату, до якого додаються підписаний Сторонами Акт приймання-передачі Товару за Контрактом, Видаткова накладна, Паспорт Товару (партії Товару) з обов`язковим зазначенням дати виготовлення Товару, посвідчення представника Замовника (за умови наявності (надходження) бюджетних асигнувань (коштів) на рахунку Замовника).
Суд вказує, що зазначені у п.2.6 та 2.7 Контракту документи, а саме: Акт приймання-передачі Товару за Контрактом, Видаткова накладна, Паспорт Товару (партії Товару) з обов`язковим зазначенням дати виготовлення Товару, посвідчення представника замовника передавалися нарочно під кожну поставку Товару представнику відповідача за довіреністю для пришвидшення оформлення підтвердження поставки з боку відповідача.
07.01.2025 було передано Акт приймання-передачі Товару за Контрактом від 07.01.2025, Видаткову накладну №ГПВВ-00001 від 07.01.2025, Паспорти партії Товару №Г2/ПГО-40С від 26.12.2024 та № Г3/ПГО-40С від 30.12.2024, посвідчення представника Замовника №296 від 26.12.2024 та №301 від 30.12.2024. 
03.04.2025 було передано Акт приймання-передачі Товару за Контрактом від 03.04.2025, Видаткову накладну №ГПВВ-00008 від 03.04.2025, Паспорти партії Товару №Б10/ПГО-40С від 20.03.2025 та № Б11/ПГО-40С від 28.03.2025, посвідчення представника Замовника №105 від 20.03.2025 та №118 від 28.03.2025. 
30.05.2025 було передано Акт приймання-передачі Товару за Контрактом від 30.05.2025, Видаткову накладну №ГПВВ-00012 від 30.05.2025, Паспорт партії №Б12/ ПГО-40С від 27.05.2025, посвідчення представника Замовника №194 від 27.05.2025. 
13.06.2025 було передано Акт приймання-передачі Товару за Контрактом від 13.06.2025, Видаткову накладну №ГПВВ-00016 від 13.06.2025, Паспорти партії Товару №Б13/ПГО-40С від 03.06.2025 та № Б14/ПГО-40С від 11.06.2025, посвідчення представника Замовника №210 від 03.06.2025 та №225 від 11.06.2025.
Після повернення підписаних документів відповідачем, позивачем виставлялися рахунки на оплату Товару: 
- на частину третьої партії поставленої 07.01.2025 рахунок від 17.01.2025 №РАХН-00006 на суму 16 611 910,92 грн був направлений через систему електронної взаємодії з органами вищої влади 17.01.2025 вих.№29/4.1.1.-328; 
- на частину третьої партії поставленої 03.04.2025 рахунок від 04.04.2025 №РАХН-00113 на суму 16 611 910,92 грн був направлений через систему електронної взаємодії з органами вищої влади 08.04.2025 вих.№29/8.1.-2111; 
- на частину четвертої партії поставленої 30.05.2025 рахунок від 30.05.2025 №РАХН-00185 на суму 9 967 146,55 грн був направлений через систему електронної взаємодії з органами вищої влади 05.06.2025 вих.№29/8.1- 3233; 
- на частину четвертої партії поставленої 13.06.2025 рахунок від 16.06.2025 №РАХН-0179 16 209 197,93 грн був направлений через систему електронної взаємодії з органами вищої влади 18.06.2025 вих.№29/8.1.-3472.
Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. 
За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Як вказувалося судом, пунктом 2.6 Контракту передбачено, що розрахунки за цим Контрактом проводяться шляхом оплати замовником поставленого товару протягом 15 банківських днів після надання виконавцем замовнику належним чином оформленого рахунку на оплату, до якого додаються підписаний сторонами акт приймання-передачі товару за Контрактом, видаткова накладна, паспорт товару з обов`язковим зазначенням дати виготовлення товару та документів, зазначених у п. 2.7 Контракту (за умови наявності (надходження) бюджетних асигнувань (коштів) на рахунку замовника).
Виконавець надсилає замовнику рахунок на оплату протягом 10 календарних днів з дня поставки товару (п. 2.7 Контракту).
Однак, відповідач не здійснив 33 % доплати за третю партію Товару (33 223 821,80 грн) та четверту партію (26 176 344,50 грн).
Отже, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, оплату вартості поставленого товару в узгоджені сторонами у договорі строки не здійснив, в зв`язку з чим за відповідачем обліковувалася заборгованість у розмірі 59 400 166,32 грн.
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Однак, станом на день подання позову, відповідач своє грошове зобов`язання у розмірі 59 400 166,32 00 грн не виконав.
За таких обставин, вимога про стягнення основного боргу в частині стягнення 59 400 166,32 грн визнаються судом обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
За змістом ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
А відтак, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідач за зустрічним позовом, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору, допустив прострочення виконання свого зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
А відтак, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач є таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання.
Також при зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати у розмірі 1 145 933,64 грн.
Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.
Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.
Згідно з листом Державного комітету статистики України №11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.
Зазначені висновки підтверджуються рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.
Таким чином, інфляційні мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.
Зазначене відповідає п. 6 наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.
При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.
Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).
Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу за період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, за період прострочення, який визначений позивачем, вказує, що такі позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 1 145 933,64 грн.
Узагальнюючи заперечення відповідача, суд вказує, що вони зводяться до того, що у нього відсутнє фінансування щодо виконання Контракту, однак суд звертає увагу, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання. 
Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №3-77гс17, у постановах Верховного Суду від 27.03.18 у справах №925/246/17, від 10.04.18 у справі №12-46гс18, від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 03.04.2018 у справі №908/1076/17 та ін.
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.
Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (04074, вулиця Автозаводська, будинок 2, ідентифікаційний код 44725823) на користь Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного підприємства "Укроборонсервіс" (02099, м. Київ, вул. Отамана Зеленого, буд. 3А, ідентифікаційний код 21552117) 59 400 166 (п`ятдесят дев`ять мільйонів чотириста тисяч сто шістдесят шість) грн 32 коп. заборгованості, 1 145 933 (один мільйон сто сорок п`ять тисяч дев`ятсот тридцять три) грн 64 коп. інфляційних втрат та судовий збір у розмірі 726 553 (сімсот двадцять шість тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн 20 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 24.03.2026.

Суддя О.В. Мандриченко