ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/259/26 Справа № 175/14485/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 квітня 2026 року м. Кривий Ріг 
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника — адвоката Коваль В.С., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2025 року, якою:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір
в с т а н о в и л а :
постановою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 11 серпня 2025 року об 11:22 год. біля буд. 44 по вул. Біленьківській у м. Краматорську керував автомобілем «ВАЗ 21011», номерні знаки НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, що зафіксовано на безперервному відеозаписі. Своїми діями водій порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На зазначену постанову захисник — адвокат Коваль В.С., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та провадження закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що висновок суду про дослідження відеозапису з нагрудної камери патрульного поліцейського не може містити відомостей про здійснення адміністративного правопорушення, оскільки в постанові суду не описано, які саме фрагменти на відеозаписі підтверджують правопорушення, скоєне ОСОБА_1 .
Наголошує, що своїми діями поліцейські порушили встановлений порядок огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння, поліцейський повинен вимагати від водія проведення огляду, а не ставити запитання, чи згоден він пройти такий огляд. Крім того, поліцейський спочатку повинен вимагати проведення огляду на місці зупинки з використанням спеціальних технічних засобів, і тільки після цього, у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або в разі незгоди з його результатами, огляд повинен бути проведений у закладі охорони здоров`я.
Вказує, що відеозапис не є безперервним, складається з кількох обрізаних частин, хронологічно неузгоджених між собою. Відеозапис на оптичному диску з назвою «IMG_5744» взагалі здійснено не на бодікамеру патрульного, що є грубим порушенням норм Закону. На цьому записі відсутня дата та час події, невідомо взагалі, хто знімає це відео та хто за кермом транспортного засобу, що їде попереду.
Зауважує, що порушено вимоги ст. 256 КУпАП щодо складання протоколу, оскільки викладене звинувачення є незрозумілим, адже воно складається з двох частин: 1) керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння; 2) від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився. Невірне і нечітке формулювання суті правопорушення позбавляє водія права на захист, адже обвинувачення йому незрозуміле. Особа має право знати, в чому саме її звинувачують, щоб реалізувати власне право на захист. Також у протоколі не вказано прізвище особи, яка начебто керувала автомобілем та відмовилась проходити огляд на стан сп`яніння.
Наголошує, що невідомі причини зупинки та який пункт ПДР порушила особа для того, щоб ОСОБА_1 зупинили патрульні. Інспектор навіть не запитав у особи, чи вживав він напередодні алкогольні напої, а одразу повідомив, що відносно нього буде складено протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Звертає увагу, що лише після складання протоколу патрульний зачитав права громадянина за ст. 63 Конституції України. Отже, патрульний підійшов до розгляду справи формально, навіть не розглянувши справу на місці, сказавши лише ОСОБА_1 , що потрібно зачекати 15–20 хвилин.
Зазначає, що патрульний не вручив направлення на огляд ОСОБА_1 , про що свідчить відсутність підпису особи, котра притягується до адміністративної відповідальності. Крім цього, транспортний засіб всупереч вимогам Закону не було передано тверезому водію під розписку. А отже, поліцейський порушив порядок розгляду справи. Відеозапис зроблений з порушенням вимог Закону та Інструкцій, а саме — не є безперервним. Відсутні дата та час події на відео, не зрозуміло, де знято та яким саме транспортним засобом керувала особа.
Стверджує, що згідно з відеозаписом ОСОБА_1 чітко відповідає на питання поліцейського, його координація рухів не порушена. Тому наведені ознаки стану алкогольного сп`яніння у протоколі є загальновизначеними та не відповідають поведінці особи. В матеріалах справи відсутні докази, що водій допустив будь-які порушення ПДР, за які водія слід було зупинити, у звязку із чим усі наступні вимоги працівників поліції водій не був зобовязаний виконувати.
ОСОБА_1 та його захисник — адвокат Коваль В.С. у судове засідання апеляційної інстанції не прибули, при цьому належним чином повідомлені про день, час і місце апеляційного розгляду даної справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП України апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.
До цього ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року ЄСПЛ у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»). Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (§§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП України, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 та захисника — адвоката Коваль В.С. на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи.
Вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені ним у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписом ст. 8 КУпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до положень частини 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 належно виконані.
Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за ознакою керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмови від проходження відповідного огляду.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню в даному випадку підлягає факт керування транспортним засобом, виявлення ознак сп`яніння та факт відмови водія від проходження огляду на вимогу поліцейського.
Твердження захисника про невідповідність протоколу вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки незрозуміло викладене обвинувачення, є хибними.
Так, ст. 130 КУпАП має два склади адміністративного правопорушення: керування транспортними засобами особами в стані сп`яніння і керування транспортними засобами та відмова від проходження огляду на стан сп`яніння. В свою чергу апеляційний суд зазначає, що підставою для вимоги в проходженні огляду на стан сп`яніння є виявлення ознак такого сп`яніння, перелік яких передбачений відповідною Інструкцією. Отже, в даному випадку ОСОБА_1 інкриміновано керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмову від проходження відповідного огляду, що є повним, зрозумілим та таким, що відповідає диспозиції статті адміністративного правопорушення.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії АБА № 093811 від 11.08.2025 року; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння, відеозаписом та іншими матеріалами у справі.
Досліджені матеріали справи є належними та допустимими доказами, якими беззаперечно підтверджено наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування транспортним засобом, що, між іншим, не заперечується стороною захисту, та відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Так, дослідженими матеріалами встановлено факт руху транспортного засобу «ВАЗ 21011», номерні знаки НОМЕР_1 , після зупинки якого виявлено, що керування здійснював саме ОСОБА_1 . Під час спілкування із водієм виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим запропоновано пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу, на що останній відповів відмовою через те, що поспішав. Поліцейським роз`яснено, що за відмову від проходження огляду передбачена адміністративна відповідальність, на що ОСОБА_1 зазначив, що розуміє. Далі поліцейський запропонував пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі, на що ОСОБА_1 також відповів відмовою.
Разом з цим апеляційний суд зауважує, що встановлення ознак спяніння є субєктивним судженням поліцейського та не потребує проведення окремого огляду. Поліцейський за своїм внутрішнім переконанням під час спілкування із водієм може вбачати ознаки спяніння, що є безумовною підставою для вимоги в проходженні відповідного огляду. Виявлення та оголошення ознак спяніння не є твердженням про стан спяніння водія, а вказує на необхідність в проходженні огляду на спростування або доведення перебування в стані спяніння. З огляду на викладене твердження захисника в цій частині не заслуговують на увагу.
Заперечення наявності ознак сп`яніння не є підставою для визнання огляду таким, що не відповідає встановленому порядку. Норми діючого КУпАП та відповідної Інструкції не встановлюють окремих критеріїв та вимог щодо виявлення ознак сп`яніння, а тому їх спростування можливе лише шляхом проходження водієм огляду. Крім того, під час спілкування із поліцейськими ОСОБА_1 жодних заперечень або зауважень не висловив, дій працівників поліції не оскаржив, а тому таку позицію апеляційний суд вважає способом захисту.
За наведених обставин не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення порядку проведення огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 , оскільки відповідно до вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року працівником поліції запропоновано пройти огляд як на місці зупинки транспортного засобу, так і після відмови вдруге пройти огляд на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я. Тобто поліцейським дотримана вимога, що в разі непогодження водія проходити огляд на місці зупинки транспортного засобу поліцейський висуває вимогу пройти огляд у закладі охорони здоров`я.
Апеляційний суд зауважує, що висловлення працівника поліції щодо проходження огляду вказує саме на вимогу пройти огляд у закладі охорони здоров`я, оскільки така вимога слідувала за вимогою пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу, від якої ОСОБА_1 відмовився.
Крім того, ОСОБА_1 твердо та однозначно відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, а тому вручення йому направлення не могло вплинути на рішення. Більш того, огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського, отже ненадання направлення водієві особисто в руки не вказує на порушення проведення порядку та не виключає факт непогодження та небажання ОСОБА_1 проходити відповідний огляд.
Доводи апеляційної скарги, що поліцейським в порушення вимог порядку проведення огляду задано питання ОСОБА_1 щодо проходження огляду на стан сп`яніння, тоді як норми закону передбачають висування вимоги у проходженні огляду, є неспроможними.
Так, вимога — це категоричне прохання, наказ або встановлена норма (умова), яка має бути виконана.
Як вбачається з відеозапису, поліцейськими висунуто вимогу в виді питання щодо проходження ОСОБА_1 огляду на стан сп`яніння, в даному випадку форма пропозиції проходити огляд на стан сп`яніння не має суттєвого значення, наслідком чого може бути визнання процедури проведення огляду недійсною, адже ОСОБА_1 безсумнівно розумів, що зобов`язаний пройти такий огляд, що передбачено п. 2.5 ПДР України, а він як водій обізнаний про вимоги правил дорожнього руху та, поміж іншим, поліцейським роз`яснено, що за відмову від проходження огляду передбачена адміністративна відповідальність, та лише після такого роз`яснення знов запропоновано пройти огляд, на що ОСОБА_1 відмовився.
Апеляційний суд вважає відеозапис поліцейських належним та допустимим доказом, який беззаперечно підтверджує події, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, на відеозаписі логічно та послідовно зафіксований весь перебіг подій, який стосується саме адміністративного правопорушення, підстав для сумніву щодо достовірності у апеляційного суду не виникає. При цьому наявність декількох файлів із відеозаписами не вказує на порушення безперервності, оскільки це є технічними особливостями записуючого пристрою, наявні записи містять усі необхідні елементи, зокрема факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 , факт виявлення ознак алкогольного сп`яніння та неодноразове пропонування водієві пройти огляд на стан сп`яніння, від якого він впевнено відмовився.
Відсутність деякого проміжку часу в даному випадку не може слугувати підставою для визнання доказу недопустимим, оскільки, як зазначалось вище, запис містить усі фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.
Твердження захисника, що відеозапис здійснений не на боді-камеру, є неспроможним, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, процедура проведення огляду та складання адміністративних матеріалів здійснена на боді-камеру поліцейського, про що свідчать індивідуальні технічні характеристики та номер БК. Фіксування руху автомобіля зафіксоване на відеореєстратор працівників патрульної поліції, щодо якого не виникає сумніву у достовірності, враховуючи той факт, що вимоги КУпАП не вимагають обов`язкового фіксування саме руху автомобіля, а вимоги щодо фіксування проведення огляду на боді-камери працівниками поліції дотримано. Крім того, після зупинки автомобіля працівники поліції одразу підійшли до водія, та фіксування здійснювалось на боді-камеру.
У апеляційного суду не виникає сумніву в достовірності зафіксованих фактичних обставин, відеозапис поліцейських є належним та допустимим доказом, є додатком до протоколу та відповідно до ч. 3 ст. 266 КУпАП матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 роз`яснені права після оголошення про складання протоколу, на думку апеляційного суду не є порушенням вимог Закону, оскільки поліцейськими роз`яснюються права в разі виявлення порушення, в даному випадку порушення виявлене саме після відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння.
Протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення не містить суттєвих порушень, які б давали суду підстави для визнання доказів недопустимими або неналежними. Твердження про відсутність даних особи у протоколі спростовується текстом протоколу, в якому наведені усі анкетні дані ОСОБА_1 як особи, яка керувала транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння та відмовилась проходити відповідний огляд.
Наявність або відсутність фіксування про відсторонення водія від керування транспортним засобом жодним чином не впливає на доведеність його вини.
Апеляційний суд також враховує те, що в своєму рішенні від 29 червня 2007 року по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom, заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі».
В процесі доказування вини, доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже, на підставі сукупності доказів поза розумним сумнівом встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на вимогу поліцейського, що є обов`язковими складовими інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Не можуть бути задоволеними і посилання в апеляційній скарзі про безпідставність зупинки транспортного засобу з огляду на наступне.
Так, відповідно до п. 5 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», комендантська година — це заборона перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалась та діяла на час зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.
Відповідно до Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29.12.2021 року № 1456, правовою основою перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян є Конституція України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, закони України «Про основи національного спротиву», «Про правовий режим воєнного стану», «Про оборону України», «Про національну безпеку України», «Про Національну поліцію», «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях», затверджений Верховною Радою України, та інші нормативно-правові акти.
Отже, перевірка документів у осіб здійснюється після введення воєнного стану в межах території та у строки, зазначені в указі Президента України про введення воєнного стану.
На підставі викладеного апеляційний суд зауважує, що інспектор поліції діяв у межах наданих йому повноважень під час дії воєнного стану в країні, крім того, поведінка водія на дорозі звернула увагу працівників поліції, а тому підстави зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 є законними та не спростовують наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На підставі викладеного апеляційним судом не встановлено порушень порядку проходження огляду на стан спяніння ОСОБА_1 відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
Відповідно до положень частини 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, будь-яких інших доводів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення апеляційному суду не надано.
Отже, переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, які могли вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, які є безумовною підставою для його скасування, та які б спростовували висновки суду про наявність в ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника — адвоката Коваль В.С., апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції постанову винесено з дотриманням вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу захисника — адвоката Коваль В.С., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду       Ірина СВІЯГІНА