КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №381/2031/25 Головуючий у І інстанції - Анапріюк С.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/5251/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Фастівськогоміськрайонного суду Київської області від 01 вересня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Томашівської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області про встановлення факту самостійного виховання дитини

установив:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Томашівської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області про встановлення факту самостійного виховання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачкою 30 жовтня 1993 року зареєстрували шлюб. 
Від цього шлюбу сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_3 .
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2001 року шлюб між сторонами розірвано.
Позивач зазначив, що згодом вони з відповідачкою знову відновили спілкування та проживали однією сім`єю без укладення шлюбу. 
У період цього проживання у них народився син ОСОБА_4 . 
Через деякий час між позивачем та відповідачем почали виникати серйозні побутові непорозуміння, внаслідок чого відповідач самостійно та без погодження позивача вивезла сина до м. Миколаїв, де на той час навчалася старша донька ОСОБА_5 , фактично позбавивши позивача можливості брати участь у вихованні сина.
Під час дистанційного спілкування мати дозволила позивачу контактувати із сином, а згодом і забирати його до себе на літні канікули.
З квітня 2022 року, коли синові виповнилось 12 років він висловив бажання проживати разом із батьком, та з того часу постійно проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач стверджує, що мати з 2022 року повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участь в утриманні дитини, не забезпечує його матеріальних, освітніх та побутових потреб, не цікавиться станом здоров`я сина, його успіхами в навчанні та не підтримує жодного контакту зі школою чи вчителями.
Крім того, зазначає, що встановлення цього юридичного факту є необхідним для позивача, оскільки він як громадянин України повинен захищати Батьківщину, однак на його утриманні і вихованні знаходиться син, а тому він хоче захистити його права. 
Цей факт безпосередньо впливає на можливість реалізації права позивача на відстрочку від мобілізації відповідно до ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Водночас права позивача як батька, який самостійно виховує малолітню дитину юридично не встановлені та інтереси малолітньої дитини не захищені.
Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Просив суд, встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 вересня 2025 року, відмовлено у задоволенні вказаного вище позову.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що на його утриманні перебуває неповнолітній син ОСОБА_6 , якого позивач виховує сам.
ОСОБА_1 пояснював, що син завжди хотів проживати з батьком, а не з матір`ю.
Після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України син переїхав проживати до позивача, оскільки Миколаївська область, де він мешкав зі своєю матір`ю, була під постійними обстрілами.
Позивачу відомо, що син час від часу спілкується зі своєю матір`ю по телефону.
Мати до нього ніколи не приїздила у Київську область.
Влітку 2025 року син їздив на літні канікули до Миколаївської області та гостював близько місяця у своєї старшої сестри, яка має свою сім`ю та проживає окремо від матері.
Чи бачився син в цей час зі своєю матір`ю позивачу невідомо.
Вони з сином не обговорюють цю тему, оскільки для сина це болюче питання.
Зазначає, що судом було досліджено беззаперечні докази того, що дійсно син проживає з батьком та надано відповідної правової оцінки про належність цих доказів, зокрема з довідки №12-03/022 від 24 січня 2025 року, виданою старостою Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та фактично проживає разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Мати, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за цією адресою, але не проживає там з 2017 року.
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 11 лютого 2025 року, складеного посадовими особами Служби у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, за адресою Київська область, Фастівський район, с. Дідівщина, умови проживання добрі, будинок умебльований, в будинку тепло та чисто. 
За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 - батько, ОСОБА_7 - цивільна дружина, ОСОБА_6 - син.
На момент обстеження мати ОСОБА_2 за цією адресою не проживає.
Відповідно до відповіді №20-05/01 від 17 лютого 2025 року, наданої начальником Служби у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, 11 лютого 2025 року службою обстежено умови проживання та виявлено, що на момент перевірки він проживає разом зі своїм батьком.
Зі слів батька, мати спільно з ними не проживає та участі у вихованні дитини не приймає, син знаходиться на утриманні свого батька.
Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04 березня 2025 року №085, виданою сільським старостою Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані син та батько за однією адресою.
Відповідно до характеристики, виданої Дідівщинським ліцеєм Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_6 навчається у ліцеї.
Зарекомендував себе як дисциплінований учень, має хорошу пам`ять, на уроках уважний, але не завжди активний.
З навчальних дисциплін має середній та достатній рівень.
З повагою ставиться до товаришів і старших себе.
Зовнішній вигляд хлопця завжди охайний, одяг чистий та відповідає віку та сезону.
Мама не цікавиться навчальними успіхами сина, не виходила жодного разу на контакт з класним керівником.
Батько завжди цікавиться навчальними досягненнями сина та бере безпосередню участь у житті класу, відвідує батьківські збори.
Згідно з довідкою №1 від 15 квітня 2025 року, виданою ТОВ «Альянс», ОСОБА_1 працює охоронником виробничого цеху ТОВ «Альянс» із 09 квітня 2025 року (наказ від 08 квітня 2025 року №05-к).
Надаючи оцінку вказаним доказам, вбачається, що дитина проживає з батьком, який забезпечує його всім необхідним, а ним створено всі умови для нормального розвитку дитини.
Докази, що подані на підтвердження факту самостійного виховання батьком сина дають підстави для висновку про встановлення такого факту.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування.
Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Зважаючи на наведені обставини, які підтверджуються дослідженими доказами, можна дійти до переконання про доведеність факту самостійного виховання та утримання батьком малолітнього сина ОСОБА_4 , самоусунення матері ОСОБА_2 від своїх прямих батьківських обов`язків про що також переконливо свідчить байдуже ставлення останньої до наслідків розгляду справи.
Просив скасувати заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу надійшов від Томашівської сільської ради у якому зазначено, що як слідує з матеріалів справи до суду позивачем подано позовну заяву (в порядку позовного провадження) про підтвердження самостійного виховання та утримання дитини.
Зазначає, що спір між батьками, сторонами у справі, щодо визначення місця проживання дитини, неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на вирішення органу опіки і піклування не передавався.
Письмовий висновок щодо розв`язання спору судом у справі не витребовувався; виконавчим комітетом Томашівської сільської ради як органом опіки і піклування такий висновок суду не подавався.
З матеріалів справи слідує, що неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з батьком ОСОБА_1 , позивачем у справі, на території Дідівщинського старостинського округу Томашівської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області за адресою: АДРЕСА_1 .
Доказів того, що мати ОСОБА_2 приймає участь у вихованні та утриманні сина матеріали справи не містять.
Судом не встановлено, що у випадку мобілізації позивача (який не є придатним повністю), мати неповнолітнього ОСОБА_6 ,, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 буде його виховувати, утримувати та фінансово забезпечувати.
Зазначає також, що фактично, спір стосується виконання батьком обов`язків з виховання дитини без участі матері, відповідно, відмова в позові не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтованою, та такою що підлягає задоволенню.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2001 року у справі №2-448/2001.
Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчать відомості свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою №12-03/022 від 24 січня 2025 року, виданою старостою Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований та фактично проживає разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_1 . 
Мати, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за цією адресою, але не проживає там з 2017 року.
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 11 лютого 2025 року, складеного посадовими особами Служби у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, за адресою Київська область, Фастівський район, с. Дідівщина, умови проживання добрі, будинок умебльований, в будинку тепло та чисто. 
За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 - батько, ОСОБА_7 - цивільна дружина, ОСОБА_6 - син. 
На момент обстеження мати за цією адресою не проживає.
Відповідно до відповіді №20-05/01 від 17 лютого 2025 року, наданої начальником Служби у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, 11 лютого 2025 року службою обстежено умови проживання та виявлено, що на момент перевірки він проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 .
Зі слів батька, мати спільно з ними не проживає та участі у вихованні дитини не приймає, син знаходиться на утриманні свого батька.
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади №2025/004699615 від 10 квітня 2025 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 30 травня 2007 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04 березня 2025 року №085, виданою сільським старостою Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 06 червня 2007 року по теперішній час, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 08 листопада 2010 року по теперішній час, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 05 серпня 2009 року по теперішній час, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 30 травня 2007 року по теперішній час.
Відповідно до характеристики, виданої Дідівщинським ліцеєм Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_6 навчається у ліцеї. 
Зарекомендував себе як дисциплінований учень, має хорошу пам`ять, на уроках уважний, але не завжди активний. 
З навчальних дисциплін має середній та достатній рівень. 
З повагою ставиться до товаришів і старших себе. 
Зовнішній вигляд хлопця завжди охайний, одяг чистий та відповідає віку та сезону. 
Мама не цікавиться навчальними успіхами сина, не виходила жодного разу на контакт з класним керівником. 
Батько ОСОБА_4 завжди цікавиться навчальними досягненнями сина та бере безпосередню участь у житті класу, відвідує батьківські збори.
Згідно з довідкою №1 від 15 квітня 2025 року, виданою ТОВ «Альянс, ОСОБА_1 працює охоронником виробничого цеху ТОВ «Альянс» із 09 квітня 2025 року (наказ від 08 квітня 2025 року №05-к).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, а тому, факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Водночас такий факт не підлягає встановленню у судовому порядку як самостійна вимога позову.
З висновками викладеними у оскаржуваному рішення погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, узгоджуються з вимогами чинного законодавства, а також висновками Верховного Суду.
Згідно зі ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. 
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. 
У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Статтями 150 та 151 СК України передбачено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. 
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. 
Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
У справі, яка переглядається, позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини.
Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу  батька, який самостійно виховує та утримує дитину.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначав, що встановлення цього факту є необхідним для нього з метою вирішення питання про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації як особі, яка займається самостійним вихованням та утриманням дитини; а також, для забезпечення прав свого сина ОСОБА_6 .
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року (справа №201/5972/22), справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. 
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. 
Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. 
Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року (справа №320/948/18), від 18 січня 2024 року (справа №560/17953/21) наголосила на тому, що, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.
Оскільки чинним законодавством передбачене позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Вказаний правозастосовний підхід свідчить про те, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. 
Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. 
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. 
Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.
Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Відповідно до приписів ЦК України, у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). 
Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
Відповідно до частини четвертої статті 15 СК України, невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
З огляду на вказане суд висновує, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, суд констатує, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Сімейний кодекс України не передбачає підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини.
Також частиною першою статті 15 СК України встановлена «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини.
Спори, що виникають між сторонами, вирішуються шляхом перемовин, а в разі неможливості вирішити конфлікт ? у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до частини першої статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. 
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У справі, яка переглядається суд встановив, що батьки дитини (позивач та відповідач) розірвали шлюб та проживають окремо.
Позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, оскільки в такому питанні завжди існує загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Отже, з огляду на встановлені обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт, який просить встановити ОСОБА_1 , не підлягає встановленню у судовому порядку як самостійна вимога позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 18 березня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба