ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ОКРЕМА ДУМКА

31 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/19434/25 пров. № А/857/3101/26	

Восьмим апеляційним адміністративним судом у складі суддів Глушка І.В. (головуючий), Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М. розглянуто апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кроноспан УА» (далі – позивач, ТОВ «Кроноспан УА») на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/19434/25 за адміністративним позовом ТОВ «Кроноспан УА» до Західного міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі також – відповідач) про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 14.04.2025 № 150/33-00-07-01, прийнятого на підставі висновків акта документальної планової виїзної перевірки від 24.03.2025 № 97/33-00-07-01/33273907 Західним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду ТОВ «КРОНОСПАН УА». 
У задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду відмовлено.
Клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду задоволено та залишено без розгляду адміністративний позов ТОВ «КРОНОСПАН УА».
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Кроноспан УА» подало апеляційну скаргу, просило ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду скасувати, а справу направити на продовження розгляду.
Вказана ухвала суду першої інстанції постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2025 року залишена без змін.
Не поділяю позицію колег щодо залишення без змін оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, якою заявлений позов залишено без розгляду, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України), частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України (далі – ПК України) з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
Пункт 56.19 статті 59 ПК України встановлює строк звернення до суду за наслідками адміністративного оскарження: у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Отже, норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, а тому має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору. Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 статті 56 ПК України.
Ці дві правові норми (загальна і спеціальна) не породжують колізію, спеціальна норма, передбачена ПК України, має пріоритет у регулюванні спірних правовідносин.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.07.2025 у справі № 500/2276/24.
Згідно з частиною першою статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Зазначаю, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Водночас перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, про що зазначено Верховним Судом у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 807/235/16.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.
Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Викладені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19, від 31.03.2020 у справі № 807/235/16.
З матеріалів справи встановлено, що відповідач провів документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань, визначених у Рішенні ДПС України про результати розгляду скарги від 20.11.2024 № 35008/6/99-00-06-01-01-06, у порядку контролю за правильністю висновку Акта документальної планової виїзної перевірки ТОВ «КРОНОСПАН УА» від 19.08.2024 № 524/33-00-07-01/33273907 (повторна перевірка за результатами адміністративного оскарження). За результатами перевірки відповідач склав Акт документальної позапланової виїзної перевірки від 24.03.2025 № 97/33-00-07-01/33273907 (далі - Акт перевірки).
На підставі висновків Акта перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення- рішення від 14.04.2025 № 150/33-00-07-01 (оскаржуване ППР), яким позивачу зменшено від`ємне значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток на суму 522719593,84 грн. Вказане ППР оскаржувалося в досудовому (адміністративному) порядку на підставі пунктів 56.2, 56.3 статті 56 ПК України.
Так, 25.04.2025 позивач подав до ДПС України скаргу на оскаржуване ППР (вх. в ДПС України № 18848/6 від 25.04.2025), за результатами розгляду якої ДПС України Рішенням про результати розгляду скарги № 17770/6/99-00-06-01-01-06 від 19.06.2025 залишила без змін оскаржуване ППР від 14.04.2025 № 150/33-00-07-01, а скаргу - без задоволення. Позивач отримав дане рішення ДПС України 25.06.2025.
Після застосування процедури досудового (адміністративного) оскарження та у строки, визначені КАС України, позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до ДПС України та Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, в якому просив:
1) визнати незаконною бездіяльність ДПС України, що полягає в неврахуванні у рішенні про розгляд скарги від 19.06.2025 № 17770/6/99-00-06-01-01-06 з порушенням принципу законних очікувань платника податків висновків, висловлених ДПС України у рішенні про розгляд скарги від 20.11.2024 № 35008/6/99-00-06-01-01-06, викладених за результатами розгляду скарги позивача щодо тих самих питань дисконтування за тими ж операціями, а також відсутності перевірки розрахунків та показників акта перевірки та неврахування доказів та аргументів позивача;
2) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 150/33-00-07-01 від 14.04.2025, прийняте на підставі висновків акта документальної планової виїзної перевірки від 24.03.2025 № 97/33-00-07-01/33273907.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 позовну заяву повернуто позивачу. 
Суд першої інстанції в ухвалі від 17.09.2025 року зазначив, що позовна вимога, заявлена до ДПС України, є самостійною та не залежить від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.04.2025 № 150/33-00-07-01, заявленої до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків. Жодна з цих вимог не є по відношенню одна до одної основною чи похідною. З огляду на це суд вказав на неможливість самостійного роз`єднання позовних вимог без наслідків для зміни територіальної підсудності справи.
19.09.2025 забезпечено надання загального доступу до цієї ухвали Київського окружного адміністративного суду, а матеріали позовної заяви отримано позивачем 24.09.2025 року.
Згідно з частиною восьмою статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Позивач невідкладно, 25.09.2025 року звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 150/33-00-07-01 від 14.04.2025 та заявою про поновлення процесуального строку звернення до суду.
Аналізуючи вищенаведене, вважаю, що від платника податків не залежали дії Київського окружного адміністративного суду та строки розгляду даним судом позовної заяви (з 25.07.2025 до 17.09.2025). Ці обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами (додатки до заяви про поновлення строків звернення). Весь період розгляду в Київському ОАС позовної заяви у справі № 320/38210/25 позивач перебував у стані правової невизначеності.
На моє переконання, в даному випадку позивач діяв добросовісно та максимально можливо активно, оскільки реалізував своє право на повторне подання позову того ж дня, коли отримав первинно подану позовну заяву, що свідчить про безумовну процесуальну зацікавленість у захисті порушених прав та реалізації права на судовий розгляд, а також повне слідування приписам КАС України. За умови подання повторного позову в день отримання матеріалів первинного позову, тобто абсолютно невідкладно, залишення позову без розгляду повністю нівелює загалом право позивача на повторне звернення до суду та захист порушених прав.
З огляду на вищенаведене, приходжу до переконання про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції та прийнята апеляційним судом постанова за наслідками оскарження такої ухвали є передчасними, оскільки судами першої та апеляційної інстанції належним чином не досліджено обставини справи та не враховано добросовісність дій та активну поведінку позивача щодо оскарження спірного ППР.
Вказані вище обставини є безсумнівною підставою незгоди з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції та рішенням суду апеляційної інстанції.
Вважаю, що з підстав викладених вище, апеляційну скаргу слід було задовольнити, ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/19434/25 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.

Суддя 	 	В. С. Затолочний