ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 березня 2026 року справа №360/2047/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Сіваченка І.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги адвоката Хомича Івана Олександровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі № 360/2047/25 (головуючий суддя І інстанції – Чернявська Т.І.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 28 серпня 2025 року № 262940023152 щодо відмови зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоду навчання з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року, періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29 грудня 1991 року до 28 грудня 1994 року та періоди роботи з 2 січня 1991 року до 31 грудня 1991 року, з 1 січня 1992 року до 1 березня 1993 року, з 9 серпня 2000 року до 25 вересня 2000 року, з 1 січня 2002 року до 5 липня 2002 року, з 1 жовтня 2002 року до 16 грудня 2002 року, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, починаючи з 22 травня 2025 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року, період догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку з 29 грудня 1991 року до 28 грудня 1994 року та періоди роботи з 2 січня 1991 року до 31 грудня 1991 року, з 1 січня 1992 року до 1 березня 1993 року, з 9 серпня 2000 року до 25 вересня 2000 року, з 1 січня 2002 року до 5 липня 2002 року, з 1 жовтня 2002 року до 16 грудня 2002 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, починаючи з 22 травня 2025 року.
В обґрунтування позову зазначила, що 20 серпня 2025 року звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 28 серпня 2025 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідачем протиправно не враховано до страхового стажу позивача:
- навчання з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року;
- з 29 грудня 1991 року до 28 грудня 1994 року – догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку;
- період роботи у Республіці Узбекистан з 2 січня 1991 року до 31 грудня 1991 року;
- з 9 серпня 2000 року до 25 вересня 2000 року у ТОВ ВКК “Нивки”;
- з 1 січня 2002 року по 5 липня 2002 року у ПП “Кларіод”;
- з 1 жовтня 2002 року по 16 грудня 2002 року у ТОВ “Меркурій і К”.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 28 серпня 2025 року № 262940023152 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 за її заявою від 20 серпня 2025 року, поданою через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України, пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 22 травня 2025 року, зарахувавши до страхового стажу період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29 грудня 1991 року до 28 грудня 1994 року. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.
Не погодившись з рішенням, відповідач – ГУ ПФУ в Луганській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги відповідача ГУ ПФУ в Луганській області.
Згідно із наданими документами та даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб, страховий стаж ОСОБА_1 складає 29 років 11 місяців 17 днів (стаж враховано до 31 липня 2025 року).
До страхового стажу позивача не може бути зараховано період з 29.12.1991 по 28.12.1994 (догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку), оскільки позивачем не долучено скановану копію з оригіналу документа про народження, а надано тільки копію з електронного актового запису про народження дитини з порталу «Дія».
Також суд першої інстанції, зобов`язуючи відповідача призначити позивачу пенсію за віком, втрутився у дискреційні повноваження пенсійного органу.
Суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору, не врахував положення ч. 1 ст. 73 Закону № 1058.
Не погодившись з рішенням, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, в цій частині ухвалити постанову, якою позов задовольнити.
Обґрунтування апеляційної скарги представника позивача.
Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог щодо врахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 1982 по 1988 роки, оскільки позивач не надала уточнюючу довідку про тривалість навчання.
Проте період навчання підтверджується записами в трудовій книжці позивача. Крім того, жодним нормативно-правовим актом не передбачено обмеження в навчанні п`ятьма роками.
Оскільки позивач працювала в республіці Узбекистан в той період, коли Угода від 13.03.1992 була дійсна, записами в трудовій книжці позивача підтверджено цей спірний період роботи ОСОБА_1 , тому цей період повинен бути зарахований до страхового стажу позивача, а відсутність інформації про неотримання виплат пенсії на території держав-учасниць Угоди, не може бути підставою для відмови в призначенні пенсії.
Щодо не зарахування періодів роботи позивача з 9 серпня 2000 року до 25 вересня 2000 року, з 1 січня 2002 року до 5 липня 2002 року, з 1 жовтня 2002 року до 16 грудня 2002 року через несплату роботодавцями страхових внесків, то робітник не може нести відповідальність за несплату роботодавцем страхових внесків. А записами в трудовій книжці позивача підтверджено спірні періоди її роботи.
Також суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу, оскільки наданими документами підтверджено, що правнича допомога позивачу надавалася адвокатським бюро, а фізична-особа підприємець ОСОБА_2 є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 .
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Апеляційним судом витребувано у Луганського окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України)
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему “Електронний суд” матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі “Електронний суд”.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, розглядаючи апеляційні скарги в межах викладених доводів, встановив наступне.
Встановлені обставини справи.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).
20 серпня 2025 року позивач через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України звернулася із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 28 серпня 2025 року № 262940023152 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки за наданими документами страховий стаж позивача складає 29 років 11 місяців 13 днів. До загального страхового стажу не зараховано періоди: 
1) навчання з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року у Московському ордена Леніна і ордена Трудового Червоного Прапора хіміко-технологічному інституті ім. Д. І. Менделєєва (5 років 5 місяців 13 днів) за дипломом від 13 лютого 1988 року серії НОМЕР_3 , оскільки період перевищує термін навчання 5 років та підлягає уточненню довідкою форма навчання; 
2) догляду з 29 грудня 1991 року до 28 грудня 1994 року за дитиною до досягнення нею 3-річного віку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за копією з електронного актового запису про народження порталу “Дія” у зв`язку із недолученням сканованої копії з оригіналу документа про народження;
3) роботи за записами трудової книжки серії НОМЕР_4 від 2 червня 1988 року, а саме: 
в Республіці Узбекистан з 2 січня 1991 року до 31 грудня 1991 року у зв`язку із недолученням документів про підтвердження нездійснення іншою державою (Республікою Узбекистан) пенсійних виплат; для визначення права на призначення пенсії з 1 січня 1992 року до 1 березня 1993 року у зв`язку з недолученням підтвердних документів, передбачених Порядком № 562/2;
з 9 серпня 2000 року до 25 вересня 2000 року у ТОВ ВКК “Нивки” у зв`язку з відсутністю в Реєстрі інформації про роботу (підлягає уточненню довідкою та перевірці);
з 1 січня 2002 року до 5 липня 2002 року у ПП “Кларіод” у зв`язку з відсутністю в Реєстрі інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України;
з 1 жовтня 2002 року до 16 грудня 2002 року у ТОВ “Меркурій і К” у зв`язку з відсутністю в Реєстрі інформації про роботу (підлягає уточненню довідкою та перевірці).
Згідно із розрахунком стажу позивача за формою РС-право станом на 20 серпня 2025 року ІІ відповідачем до загального страхового стажу позивача зараховано такі періоди:
з 26 травня 1988 року до 1 серпня 1988 року (0 років 2 місяці 6 днів);
з 2 серпня 1988 року до 1 лютого 1990 року (1 рік 6 місяців 0 днів);
з 2 лютого 1990 року до 4 вересня 1990 року (0 років 7 місяців 3 дні);
з 1 січня 1995 року до 9 серпня 2000 року (5 років 7 місяців 9 днів);
з 1 січня 2001 року до 31 березня 2001 року (0 років 3 місяці 0 днів);
з 26 липня 2001 року до 31 грудня 2001 року (0 років 5 місяців 6 днів); 
з 1 січня 2003 року до 16 вересня 2003 року (0 років 8 місяців 16 днів);
з 10 березня 2004 року до 11 травня 2004 року (0 років 2 місяці 12 днів);
з 23 липня 2004 року до 31 грудня 2004 року (0 років 6 місяців 0 днів);
з 1 липня 2005 року до 31 січня 2006 року (0 років 5 місяців 25 днів);
з 1 лютого 2006 року до 30 вересня 2006 року (0 років 8 місяців 0 днів);
з 1 жовтня 2006 року до 31 грудня 2006 року (0 років 3 місяці 0 днів) період догляду за пенсіонером;
з 1 січня 2007 року до 31 березня 2007 року (0 років 2 місяці 26 днів);
з 1 квітня 2007 року до 30 листопада 2009 року (2 років 8 місяців 0 днів);
з 1 грудня 2009 року до 30 вересня 2014 року (4 роки 10 місяців 0 днів);
з 1 жовтня 2014 року до 31 серпня 2015 року (0 років 11 місяців 0 днів);
з 1 вересня 2015 року до 31 липня 2025 року (9 років 11 місяців 0 днів).
Всього зарахований пенсійним органом страховий стаж позивача становить 29 років 11 місяців 13 днів.
Таким чином, до страхового стажу позивача не зараховано:
- період навчання у Московському ордеру Леніна і ордену Трудового Червоного Знамені хіміко-технологічному інституті ім. Д. І. Менделєєва з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року, 
- період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29 грудня 1991 року до 28 грудня 1994 року, 
- період роботи у середній школі № 5 ім. Чернишевського Чиназського району Ташкентської області Республіки Узбекистан з 2 січня 1991 року до 1 березня 1993 року на посаді вчительки хімії, 
- період роботи у товаристві з обмеженою відповідальністю ВКК “Нивки” з 9 серпня 2000 року до 25 вересня 2000 року на посаді менеджера, 
- період роботи у приватному підприємстві “Кларіод” з 1 січня 2002 року до 5 липня 2002 року на посаді директора, 
- період роботи у товаристві з обмеженою відповідальністю “Меркурій і К” з 1 жовтня 2002 року до 16 грудня 2002 року на посаді головного бухгалтера. 
Згідно із дипломом серії НОМЕР_3 від 13 лютого 1988 року ОСОБА_4 у 1982 році вступила до Московського ордеру Леніна і ордену Трудового Червоного Знамені хіміко-технологічного інституту ім. Д. І. Менделєєва та у 1988 році закінчила повний курс названого інституту за спеціальністю технологія електрохімічних виробництв. Рішенням Державної екзаменаційної комісії від 13 лютого 1988 року ОСОБА_4 присвоєно кваліфікацію інженера хіміка-технолога.
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 29 квітня 1990 року укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 29 квітня 1990 року зроблено запис за № 1831; після укладення шлюбу чоловікові та дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6 .
Відповідно до записів у трудовій книжці від 2 червня 1988 року (дата заповнення) серії НОМЕР_4 у межах спірних правовідносин ОСОБА_1 працювала:
з 2 січня 1991 року до 1 березня 1993 року у середній школі № 5 ім. Чернишевського Чиназського району Ташкентської області Республіки Узбекистан на посаді вчительки хімії;
з 9 серпня 2000 року до 25 вересня 2000 року у товаристві з обмеженою відповідальністю ВКК “Нивки” на посаді менеджера;
з 26 липня 2001 року до 5 липня 2002 року у приватному підприємстві “Кларіод” на посаді директора (не зарахований період з 1 січня 2002 року до 5 липня 2002 року);
з 1 жовтня 2002 року до 16 грудня 2002 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю “Меркурій і К” на посаді головного бухгалтера.
Також у трудовій книжці від 2 червня 1988 року серії НОМЕР_4 наявний запис за № 1, відповідно до якого позивач у період з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року навчалась у МХТІ, підстава внесення запису до трудової книжки – диплом серії НОМЕР_3 .
Згідно із актовим записом про народження, наявним у додатку “Дія” та сформованим на запит ОСОБА_3 , ідентифікатор запиту – НОМЕР_6 , ОСОБА_3 , стать – чоловіча, дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_7 , місце народження – Україна, м. Київ; інформація про батька – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інформація про матір – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ; номер актового запису про народження – 253, орган державної реєстрації актів цивільного стану, що склав актовий запис – Відділ реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві, дата складання – 28 січня 1992 року; видані свідоцтва: свідоцтво серії НОМЕР_8 , дата видачі – 28 січня 1992 року.
В заяві від 20 серпня 2025 року про призначення пенсії за віком позивач зазначила інформацію, що пенсія іншого виду, за іншими законами України або в іншій державі, в тому числі в іншій державі з урахуванням періодів трудової діяльності до 1 січня 1992 року в республіках колишнього Союзу РСР їй не призначалась. 
Також до заяви про призначення пенсії від 20 серпня 2025 року позивач додала заяву від 20 серпня 2025 року, якою просить здійснити призначення та виплату їй пенсії за віком, оскільки вона не має громадянства Російської Федерації чи іншої колишньої республіки СРСР, а також пенсії в цих державах ніколи не отримувала і не отримує. 
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що факт народження дитини підтверджений відомостями у застосунку «Дія», який є порталом державних послуг, тому відповідач протиправно відмовив позивачу у зарахуванні до її страхового стажу періоду догляду за дитиною через ненадання сканованої копії свідоцтва про народження дитини.
Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала підтвердних документів, визначених п. 4 Порядку № 562/1, на підтвердження періоду роботи в Республіці Узбекистан. А щодо роботи у період з 2000 по 2002 рік у формі ОК-5 відсутні відомості про сплату страхових внесків підприємством, а також щодо отримання позивачем заробітної плати. 
Відмовляючи у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що кошти на правничу допомогу позивач перерахувала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 , проте відсутні докази щодо наявності у нього статусу адвоката.
Оцінка суду.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до абзаці 1 частини першої статті 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. (абз. 1 ч. 2 ст. 24 Закону № 1058)
На підставі статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 26 Закону № 1058 (…) починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: […] з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; […].
Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.
Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
На підставі пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У такій довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 234/13910/17 та від 7 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.
Щодо періоду перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29 грудня 1991 року до 28 грудня 1994 року.
Згідно із абзацами першим-третім пункту 11 Порядку № 637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку (абзаци дев`ятий-дванадцятий пункту 11 Порядку № 637). 
Як свідчать матеріали справи, до заяви про призначення пенсії за віком позивач додала актовий запис про народження, сформований у додатку “Дія” на запит ОСОБА_3 , ідентифікатор запиту – НОМЕР_6 , ОСОБА_3 , стать – чоловіча, дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП – НОМЕР_7 , місце народження – Україна, м. Київ; інформація про батька – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інформація про матір – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ; номер актового запису про народження – 253, орган державної реєстрації актів цивільного стану, що склав актовий запис – Відділ реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві, дата складання – 28 січня 1992 року; видані свідоцтва: свідоцтво серії НОМЕР_8 , дата видачі – 28 січня 1992 року.
Оскільки застосунок «Дія» є порталом державних послуг, в якому відображається офіційна інформація щодо персональних даних громадянина, позивач в підтвердження перебування у відпустці по догляду за дитиною надала актовий запис про народження, сформований у додатку “Дія”, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність пенсійного органу щодо неврахування до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29.12.1991 по 28.12.1994 та зобов`язав ГУ ПФУ в Луганській області зарахувати до страхового стажу позивача цей період.
Щодо зарахування до страхового стажу періоду навчання позивача у Московському ордеру Леніна і ордену Трудового Червоного Знамені хіміко-технологічному інституті ім. Д.І. Менделєєва з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року.
Відповідно до пункту “д” частини третьої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Як свідчить диплом серії НОМЕР_3 від 13 лютого 1988 року, виданий Московським ордеру Леніна і ордену Трудового Червоного Знамені хіміко-технологічним інститутом ім. Д. І. Менделєєва, в ньому відсутні відомості про форму навчання.
Між тим, відповідно до записів трудової книжки позивача від 2 червня 1988 року серії НОМЕР_4 наявний запис за № 1, відповідно до якого позивач у період з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року навчалась у МХТІ, підстава внесення запису до трудової книжки – диплом серії НОМЕР_3 .
Відповідно до підпункту «в» пункту 2.19 Інструкції № 162 «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях» від 20.06.1974 (яка була чиною на час внесення запису про навчання позивача до трудової книжки) до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи: про час навчання у вищих навчальних закладах (включаючи і час роботи в студентських таборах, на виробничій практиці та при виконанні науково-дослідної госпдоговірної тематики) та про час перебування в аспірантурі і клінічній ординатурі, крім випадків, зазначених у п. 2.16. цієї Інструкції.
При цьому пунктом 2.16 Інструкції № 162 передбачалось, що записи щодо навчання у вищих навчальних закладах вносяться про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. 
З огляду на приписи Інструкції № 162, враховуючи, що записами в трудовій книжці позивача підтверджено її навчання з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року у МХТІ, що також підтверджується дипломом, суд вважає, що період навчання позивача з 1 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року повинен бути врахований в страховий стаж ОСОБА_1 , а вимога пенсійного органу щодо надання довідок, які підтверджують термін навчання, є протиправною, оскільки жодним нормативно-правовим актом не встановлено, що строк навчання у вищому навчальному закладі не може перевищувати 5 років.
Щодо періоду роботи позивача у середній школі № 5 ім. Чернишевського Чиназського району Ташкентської області Республіки Узбекистан з 2 січня 1991 року до 1 березня 1993 року на посаді вчительки хімії. 
Суд звертає увагу, що до страхового стажу позивача підлягає зарахуванню період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29 грудня 1991 року до 28 грудня 1994 року.
Оскільки страховий стаж за Законом № 1058 зараховується в одинарному розмірі, тому визначається правомірність неврахування пенсійним органом до страхового стажу позивача період її роботи у Республіці Узбекистан є з 02 січня 1991 року до 28 грудня 1991 року.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Приписами частини другої статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Республіка Узбекистан (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
Зазначена вище постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Внаслідок виходу з вказаної угоди України, Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 припинила дію з 19.06.2023 щодо взаємовідносин України з іншими державами-учасницями вказаної угоди.
Частиною другою статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 визначено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, які виникли у відповідності до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили у випадку виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Таким чином, навіть у випадку виходу держави-учасниці із Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян такої держави не втрачають своєї сили щодо обставин, які виникли під час дії Угоди.
З огляду на вищевикладене, період роботи позивача в Республіці Узбекистан з 02 січня 1991 року до 28 грудня 1991 року підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача без його підтвердження документами, визначеними Порядком № 562/1.
Як вже зазначалося вище, оскільки Законом № 1058 визначено, що зарахування страхового стажу відбувається в одинарному розмірі, а до страхового стажу позивача підлягає зарахуванню період догляду за дитиною з 29.12.1991 по 28.12.1994, тому період роботи позивача в Республіці Узбекистан з 1 січня 1992 року до 1 березня 1993 року не може бути зарахований.
Є безпідставними доводи відповідача, що позивач не надала заяву про неотримання пенсії в республіці Узбекистан, оскільки в заяві про призначення пенсії за віком позивач зазначила інформацію, що пенсія іншого виду, за іншими законами України або в іншій державі, в тому числі в іншій державі з урахуванням періодів трудової діяльності до 1 січня 1992 року в республіках колишнього Союзу РСР їй не призначалась. 
Також до заяви про призначення пенсії від 20 серпня 2025 року позивач додала заяву про здійснення призначення та виплату їй пенсії за віком, оскільки вона не має громадянства Російської Федерації чи іншої колишньої республіки СРСР, а також пенсії в цих державах ніколи не отримувала і не отримує.
Щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи в ТОВ ВКК “Нивки” з 09 серпня 2000 року до 25 вересня 2000 року, у ПП “Кларіод” з 01 січня 2002 року до 05 липня 2002 року, в ТОВ з 01 жовтня 2002 року до 16 грудня 2002 року.
Згідно із абзацом першим частини першої статті 40 Закону № 1058 для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку (абзац п`ятий частини першої статті 40 Закону № 1058-IV).
У пункті 1, абзаці першому пункту 2 статті 41 Закону № 1058-IV встановлено, що до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються: 1) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, а після набрання чинності Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” - максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначеної відповідно до закону; 2) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення”, і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.
Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) від 22 серпня 2025 року страхувальник ТОВ “АМТ” (ідентифікаційний код 30789929) у серпні 2000 року звітувало щодо позивача за 11 днів серпня 2000 року із зазначенням про сплату страхових внесків за цей період.
Оскільки останнім робочим днем на попередньому підприємстві було 9 серпня 2000 року, початковою датою початку роботи на ТОВ ВКК “Нивки” має бути 10 серпня 2000 року, а не 9 серпня 2000 року.
У період з 10 серпня 2000 року до 25 вересня 2000 року позивач працювала в ТОВ ВКК “Нивки”.
Таким чином, відповідач правомірно визначив про необхідність надання уточнюючих довідок про період роботи позивача в ТОВ ВКК «Нивки».
Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) від 22 серпня 2025 року:
по страхувальнику - Приватне підприємство “Кларіод” (ідентифікаційний код 31486263) у період з 01 січня 2002 року до 05 липня 2002 року відсутні відомості як про нарахування та виплату позивачу заробітної плати, так і про сплату страхових внесків за означений період;
по страхувальнику – Товариство з обмеженою відповідальністю “Меркурій і К” (ідентифікаційний код неможливо встановити з печатки означеного підприємства у трудовій книжці позивача) у період з 01 жовтня 2002 року до 16 грудня 2002 року відсутні відомості як про нарахування та виплату позивачу заробітної плати, так і про сплату страхових внесків за означений період.
Суд погоджується з доводами апелянта-представника позивача, що відсутність сплати підприємством страхових внесків не є підставою для неврахування таких періодів до страхового стажу, проте в огляду на приписи Закону № 1058 та відсутності інформації про виплату позивачу за періоди з 01.01.2002 по 05.07.2002 та з 01.10.2002 по 16.12.2002 заробітної плати, пенсійний орган правомірно визначив необхідність надання позивачем уточнюючих довідок про роботу в ПП «Кларіод» та в ТОВ «Меркурій і К».
З огляду на вищевикладене позовні вимоги про зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 09.08.2000 по 25.09.2000, з 01.01.2002 по 05.07.2002 та з 01.10.2002 по 16.12.2002 задоволенню не підлягають.
Щодо визначення відповідачу обов`язку призначити пенсію позивачу суд зазначає наступне.
Згідно зі змісту Рекомендації № R(80) 2 Комітету Міністрів державам - членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснити з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень, те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящих в ієрархії нормативно - правовим актам. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межи завдань адміністративного судочинства.
Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Право на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.
Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Тобто, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звертається.
При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Так, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Як свідчать матеріали справи, відповідач зазначає про наявність у позивача на час звернення із заявою про призначення пенсії страхового стажу 29 років 11 місяців 13 днів.
Оскільки до страхового стажу також підлягає зарахуванню період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29 грудня 1991 року по 28 грудня 1994 року, період навчання позивача з 01 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року, період роботи в Республіці Узбекистан з 02 січня 1991 року до 28 грудня 1991 року, що разом становить більш 3-х років, тому страховий стаж позивача складає більш необхідних для призначення пенсії за віком 32 років.
Отже, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, при досягненні позивачем віку 60 років (за законом 60 років), наявності страхового стажу 32 роки (за законом 32 роки, з врахуванням визначеного судом першої інстанції періоду догляду за дитиною), - відмовляти ОСОБА_1 в призначенні пенсії відповідно ст.26 Закону № 1058.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Таким чином, з огляду на поведінку відповідача, який протиправно відмовив позивачу в призначенні пенсії, суд першої інстанції обрав ефективний спосіб захисту порушеного права позивача – скасував рішення про відмову в призначенні пенсії за віком та зобов`язав відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22 травня 2025 року з врахуванням до страхового стажу періоду догляду за дитиною з 29.12.1991 року по 28.12.1994 року.
Отже, апеляційна скарга ГУ ПФУ в Луганській області задоволенню не підлягає.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До пов`язаних із розглядом справи витрат належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову і (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, згідно зі статтею 13 Закону № 5076-VI є самозайнятою особою.
Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19).
Суд зазначає, що для включення всього розміру гонорару до суми, що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача у разі задоволення позову, суд повинен встановити, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону № 5076-VI.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в п. 21 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Як свідчать матеріали справи, позовну заяву в інтересах позивача подано та підписано адвокатом Хомичем Іваном Олександровичем.
На підтвердження своїх повноважень адвокатом Хомичем Іваном Олександровичем до позовної заяви додано копію ордеру від 30 вересня 2025 року серія АА № 1628774, виданого на підставі договору про надання правничої допомоги від 29 вересня 2025 року № 294/25/впп. В означеному ордері вказано, що він виданий адвокатським бюро “Адвокатське бюро “Івана Хомича”.
На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката, які позивач сплатив у зв`язку із розглядом справи, до позовної заяви надано: договір про надання правничої допомоги від 29 вересня 2025 року № 294/25/впп, акт прийому-передачі наданої правничої допомоги від 8 жовтня 2025 року № 08/10 за договором про надання правничої допомоги від 29 вересня 2025 року, детальний опис робіт, виконаних адвокатом, від 8 жовтня 2025 року, квитанція від 29 вересня 2025 року № 2669874991 про сплату 15 000,00 грн. 
Дослідженням договору про надання правничої допомоги від 29 вересня 2025 року № 294/25/впп встановлено, що:
Шемшур Інна Вячеславівна (далі - Клієнт) з однієї сторони, “Адвокатське бюро “Івана Хомича” в особі директора – адвоката Хомича Івана Олександровича (далі – Адвокатське бюро) та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - Виконавець) з другої сторони, разом іменовані “Сторони”, уклали цей договір про надання юридичних послуг та правничої допомоги (далі – Договір) про таке:
Клієнт доручає, а Адвокатське бюро та Виконавець беруть на себе зобов`язання надавати юридичні послуги та правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором (пункт 1.1. Договору);
Адвокатське бюро на підставі звернення Клієнта бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу та представляти у встановленому порядку інтереси Клієнта у справі за позовом Клієнта до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання призначити пенсію Клієнту, починаючи з 22 травня 2025 року (пункт 2.1. Договору);
Адвокатське бюро забезпечує організаційний супровід, комунікацію сторін га контроль дотримання стандартів надання юридичних послуг та правничої допомоги, не втручаючись у діяльність Виконавця без погодження з ним (пункт 2.2.1. Договору);
представництво інтересів Клієнта здійснюється в усіх без виключення підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування, а також в усіх без виключення державних та недержавних органах, судах всіх інстанцій та юрисдикцій із усіма без виключення процесуальними правами, наданими стороні по справі положеннями чинних в Україні нормативно-правових актів, зокрема, але не виключно Кодексом адміністративного судочинства України, в тому числі з правом підпису позовної заяви, апеляційної скарги, касаційної скарги та інших документів, необхідних для надання правничої допомоги за цим Договором (пункт 2.2.2. Договору);
виконуючи умови цього Договору, Адвокатське бюро, Виконавець зобов`язуються, керуючись статтею 22 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, суворо зберігати адвокатську таємницю, предметом якої є питання, пов`язані з наданням правничої допомоги, згідно з умовами цього Договору, а також документація (договори, бухгалтерська і податкова звітність, інші документи) (пункт 2.3.1. Договору);
Сторони погодилися, що відповідальним за надання правової (правничої) допомоги за цим Договором є Адвокатське бюро, яке може залучати до виконання укладених Адвокатським бюро договорів про надання правової (правничої) допомоги інших адвокатів на договірних засадах. В такому випадку вартість правової допомоги інших адвокатів включена до вартості юридичних послуг правової (правничої) допомоги за цим Договором (пункт 2.3.2. Договору);
Виконавець має право: своєчасно отримувати від Клієнта оплату за юридичні послуги та правничу допомогу; здійснювати первинний збір відомостей та документів, необхідних для надання юридичних послуг та правничої допомоги Клієнту (підпункти 2.5.1., 2.5.2. пункту 2.5. Договору);
Виконавець діє від власного імені, самостійно несе відповідальність за надані юридичні послуги (пункт 2.6. Договору);
Виконавець зобов`язаний: надавати юридичні консультації Клієнту з питань, пов`язаних з наданням юридичних послуг; здійснювати юридичний супровід справи Клієнта протягом всього часу надання юридичних послуг та правничої допомоги; оперативно реагувати на запити Клієнта та надавати усно інформацію про виконання доручень Клієнта; негайно повідомляти Клієнта про неможливість виконання його доручення або ускладнення, що виникають в процесі виконання доручення (підпункти 2.6.1. – 2.6.4. пункту 2.6. Договору);
За надання правничої допомоги за цим Договором Клієнт сплачує Виконавцю суму в розмірі 15 000,00 грн у строк протягом 5 робочих днів з дня підписання Договору. Клієнт зобов`язується додатково сплатити Виконавцю за надання правничої допомоги за цим Договором суму в розмірі 15 000,00 грн в строк протягом 5 робочих днів з дня отримання Клієнтом першої перерахованої пенсії на виконання рішення суду (пункти 4.1., 4.2. Договору).
Відповідно до детального опису робіт, виконаних адвокатом, від 8 жовтня 2025 року адвокат Хомич Іван Олександрович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 0000055 від 18 листопада 2015 року, видане Радою адвокатів Вінницької області), діючий в складі Адвокатського бюро “Івана Хомича” (ідентифікаційний код: 41486893) надав ОСОБА_1 (надалі - Клієнт) правову допомогу за Договором про надання правової допомоги від 29 вересня 2025 року № 294/25/впп. Розмір витрат Клієнта на професійну правничу допомогу складає 15 000,00 грн та складається з таких виконаних робіт (наданих послуг): консультації з клієнтом щодо узгодження правової позиції – 2500,00 грн (1 година); аналіз нормативно-правових актів законодавства України щодо пенсійного забезпечення – 2500,00 грн (1 година); отримання доказів для позовної заяви, їх аналіз та систематизація, виготовлення копій документів – 2500,00 грн (1 година); підготовка та подання позовної заяви - 7500,00 грн (3 години); усього до сплати – 15 000,00 грн.
Згідно з актом прийому-передачі наданої правничої допомоги від 8 жовтня 2025 року № 08/10 за договором про надання правничої допомоги від 29 вересня 2025 року Адвокатське бюро “Івана Хомича” в особі директора Хомича Івана Олександровича, що діє на підставі Статуту (далі - Виконавець), та ОСОБА_1 (далі - Замовник), склали цей акт прийому-передачі надання правничої допомоги № 08/10 (далі - Акт) відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 29 вересня 2025 року № 294/25/впп (далі - Договір) про таке:
Виконавець надав, а Замовник прийняв правничу допомогу у справі за позовом Замовника за Договором про надання правничої допомоги від 29 вересня 2025 року № 294/25/впп (пункт 1);
відповідно до пункту 1 цього Акта вартість наданої правничої допомоги Виконавця складає: консультації з клієнтом щодо узгодження правової позиції – 2500,00 грн (1 година); аналіз нормативно-правових актів законодавства України щодо пенсійного забезпечення – 2500,00 грн (1 година); отримання доказів для позовної заяви, їх аналіз та систематизація, виготовлення копій документів – 2500,00 грн (1 година); підготовка та подання позовної заяви – 7500,00 грн (3 години); усього до сплати – 15 000,00 грн (пункт 2).
Згідно із квитанцією від 29 вересня 2025 року № 2669874991 ОСОБА_1 29 вересня 2025 року перерахувала на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 15 000,00 грн, призначення платежу: сплата за договором від 29 вересня 2025 року № 294/25/впп.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Наданими доказами, зокрема, договором про надання правничої допомоги від 29 вересня 2025 року № 294/25/впп, підтверджується, що відповідальним за надання правової (правничої) допомоги за цим договором є Адвокатське бюро, яке може залучати до виконання укладених Адвокатським бюро договорів про надання правової (правничої) допомоги інших адвокатів на договірних засадах. В такому випадку вартість правової допомоги інших адвокатів включена до вартості юридичних послуг правової (правничої) допомоги за цим Договором (пункт 2.3.2. Договору).
Водночас, відповідно до підпунктів 2.5.1., 2.5.2. пункту 2.5., підпунктів 2.6.1. – 2.6.4. пункту 2.6. Договору виконавець має право: своєчасно отримувати від Клієнта оплату за юридичні послуги та правничу допомогу; здійснювати первинний збір відомостей та документів, необхідних для надання юридичних послуг та правничої допомоги Клієнту. Виконавець діє від власного імені, самостійно несе відповідальність за надані юридичні послуги. Виконавець зобов`язаний: надавати юридичні консультації Клієнту з питань, пов`язаних з наданням юридичних послуг; здійснювати юридичний супровід справи Клієнта протягом всього часу надання юридичних послуг та правничої допомоги; оперативно реагувати на запити Клієнта та надавати усно інформацію про виконання доручень Клієнта; негайно повідомляти Клієнта про неможливість виконання його доручення або ускладнення, що виникають в процесі виконання доручення.
Як свідчать матеріали справи, кошти, за надану правничу допомогу, позивач перерахувала на рахунок Виконавця – фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .
Проте, позивачем та її представником не надано доказів на підтвердження наявності у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , який надавав правничу допомогу позивачу, статусу адвоката.
З огляду на викладе, позивач не довів належними та допустимими доказами вимог про відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.
Є безпідставними доводи відповідача, що з нього не підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору, оскільки відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки суд першої інстанції частково задовольнив позов ОСОБА_1 , тому підлягали стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідно до ч. 4 ст. 139 КАС України.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.
Здійснюючі апеляційний розгляд справи в межах доводів апеляційних скарг, суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги представника позивача, скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зарахування до страхового стажу періодів навчання та роботи в Республіці Узбекистан з ухваленням в цій частині постанови про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.
Як визначено пунктом 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 139 КАС України підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 1453,50 грн.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі № 360/2047/25 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Хомича Івана Олександровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі № 360/2047/25 – задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі № 360/2047/25 – скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про зобов`язання зарахувати до страхового стажу періоду навчання з 01 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року, періоду роботи в Республіці Узбекистан з 02 січня 1991 року до 28 грудня 1991 року.
В цій частині прийняти постанову, якою абзац третій резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі № 360/2047/25 – викласти в наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01 вересня 1982 року до 13 лютого 1988 року, період роботи в Республіці Узбекистан з 02 січня 1991 року до 28 грудня 1991 року, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29 грудня 1991 року до 28 грудня 1994 року та призначити ОСОБА_1 за її заявою від 20 серпня 2025 року, поданою через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України, пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 22 травня 2025 року».
В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі № 360/2047/25 – залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (ЄДРПОУ 21782461) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1453,50 грн (одна тисяча чотириста п`ятдесят три гривні 50 копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 30 березня 2026 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

І.В. Сіваченко