ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" лютого 2026 р. Справа№ 910/13094/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Мальченко А.О. 
Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 25.02.2026 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
апеляційну скаргу Київської міської ради
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 (повний текст складено 24.10.2025)
про відмову у забезпеченні позову
у справі № 910/13094/25 (суддя Морозов С.М.)
за заявою Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «МП Більшовик»
про забезпечення позову
ВСТАНОВИВ:
23.10.2025 Київською міською радою подано (далі - позивач) до Господарського суду міста Києва позовну заяву про усунення перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою місце розташування якої: місто Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 29, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «МП Більшовик» (далі - відповідач, ТОВ «МП Більшовик») знести об`єкт самочинного будівництва загальною площею 44,2 кв.м., право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.05.2020 індексний номер: 52237663, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252933280000.
Разом з позовною заявою подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлове торгове приміщення, загальною площею 44,2 кв. м що знаходиться за адресою: м. Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 29 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252933280000), що зареєстрований на праві власності за ТОВ «МП Більшовик».
Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що:
- 14.05.2020 відповідач за договором купівлі-продажу №1083 придбав нежитлове торгове приміщення, яке, як зазначив позивач, зведене за відсутності містобудівних умов та відсутності зареєстрованої схеми генерального плану об`єкта будівництва, також за відсутності відомостей щодо присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси і без належного оформлення права володіння чи користування земельною ділянкою під спірним об`єктом;
- таким чином, зареєстроване за ТОВ «МП Більшовик» нежитлове торгове приміщення загальною площею 44,2 кв. м. на земельній ділянці комунальної власності по проспекту Оболонському, 29 в Оболонському районі м. Києва є самочинним будівництвом та підлягає знесенню;
- можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися об`єктом самочинного будівництва шляхом відчуження, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача;
- вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) може свідчити про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін;
- саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач. Зокрема, і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову можуть створити перешкоди його господарській діяльності;
- вибуття предмету спору (нежитлових будівель) з володіння відповідача призведе до неможливості задоволення позову через неналежність відповідача;
- зміна власника нерухомого майна після прийняття відповідного рішення (у разі невжиття заходів забезпечення позову) у судовій справі чи продовження будівництва може також унеможливити виконання майбутнього рішення суду у цій справі. Наразі наявний ризик здійснення нових правочинів з метою унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25 у задоволенні заяви Київської міської ради про забезпечення позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що:
- метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії;
- достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо);
- саме лише потенційне посилання на обставину, яка може настати в майбутньому, не може свідчити про доцільність вжиття заходів забезпечення позову в межах даної справи;
- пред`являючи позовні вимоги про знесення об`єкту самочинного будівництва, заявник просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на це самочинне будівництво задля його збереження, що саме по собі протирічить суті пред`явлених позовних вимог;
- задля оцінки здійснення відповідності заходу забезпечення позову господарським судом, заявником не надано до заяви відповідних доказів, а лише зазначено про можливе бажання сторони розпорядитись спірним майном;
- саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав і охоронюваних законом інтересів, без обґрунтування підстав для вжиття таких заходів з посиланням на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову, не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову;
- сама лише наявність зазначених заявником обставин не може достеменно свідчити про обставини викладені ним;
- під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача покладається саме на заявника, натомість, заявником у своїй заяві, не наведено та не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування поданої заяви.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Київська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25 про відмову в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення та прийняти нову, якою заяву Київської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити,
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:
- обставини справи стосуються використання ТОВ «МП Більшовик» земельної ділянки комунальної власності під об`єктом самочинного будівництва без відведення такої ділянки у користування та будівництво об`єктів без отримання дозвільних документів; 
- можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися об`єктом самочинного будівництва шляхом відчуження, є беззаперечною, що в майбутньому унеможливить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача;
- необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду;
- за загальним правилом достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Водночас, законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності;
- у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся / має намір звернутися до суду, а також наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову;
- можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитись коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога про надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим необмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитись своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (постанова Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22);
- обраний позивачем спосіб заходів забезпечення позову цілком відповідає критеріям справедливості, адекватності та дотримання балансу інтересів сторін у справі, оскільки відповідач не втрачає можливості використовувати об`єкти нерухомого майна та вести господарську діяльність; в свою чергу для позивача наявна гарантія виконання рішення суду, якщо таке буде прийнято на користь органу місцевого самоврядування;
- жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22);
- коли позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду. В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (постаноа Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, постанова Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №915/1912/19, від 11.02.2021 у справі №915/1185/20);
- виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач спірне нерухоме майно у власності, оскільки у разі вибуття такого майна із власності відповідача, це може призвести до нових реєстраційних дій щодо нього та призведе до необхідності звернення з новим позовом, а отже, застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно безпосередньо пов`язано із предметом позову;
- накладення арешту на спірне нерухоме майно забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість захисту порушеного права у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо розпорядження цим майном відповідачем задля запобігання перешкод у поновлені порушеного права у разі задоволення позову;
- застосування наведеного заходу забезпечення позову не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі чи інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не призведе до втручання у звичайну діяльність учасників судового процесу, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо розпорядженням нерухомим майном, існування якого дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у поновлені порушеного права у разі задоволення позовних вимог;
- зазначені заходи забезпечення позову є тимчасовими (до закінчення розгляду справи) та спрямовані на збереження існуючого становища до розгляду спору по суті (збереження за відповідачем права власності на майно) з метою зупинення вчинення під час розгляду цієї справи дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки, що можуть призвести до ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту та поновлення порушеного права позивача в разі задоволення/часткового задоволення позову.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 справа № 910/13094/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Хрипун О.О.
З урахуванням того, що апеляційна скарга надійшла безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 витребувано матеріали справи № 910/13094/25 у Господарського суду міста Києва, а розгляд питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відкладено до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали 20.11.2025 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
У період з 17.11.2025 по 21.11.2025 головуючий суддя Яценко О.В., суддя Хрипун О.О., суддя Мальченко А.О. брали участь у підготовці для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України.
Окрім цього, у період з 24.11.2025 по 27.11.2025 головуючий суддя Яценко О.В. перебувала на лікарняному, а у період з 22.11.2025 по 02.12.2025 суддя Хрипун О.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), перебував у відрядженні.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25; справу призначено до розгляду на 24.12.2025 о 10:00 год. 
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2025 № 09.1-08/2717/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/13094/25 у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному з 18.12.2025.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2025 справа № 910/13094/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Сибіга О.М., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2025 справу № 910/13094/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Сибіга О.М., Мальченко А.О.), розгляд апеляційної скарги Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25 призначено на 28.01.2026 о 10:40 год.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді Яценко О.В. на лікарняному у період з 19.01.2026 по 06.02.2026 судове засідання у призначений час не відбулось, з огляду на що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 розгляд апеляційної скарги Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25 призначено на 25.02.2026 о 10:00 год.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скориствася.
Станом на 25.02.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Відповідач представників в судове засідання не направив.
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представника відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.
У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвалу суду першої інстанції підлягає скасуванню, з наступних підстав.

23.10.2025 Київська міська рада (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МП Більшовик» (далі - відповідач, ТОВ «МП Більшовик») у якому просила усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою місце розташування якої: місто Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 29, шляхом зобов`язання ТОВ «МП Більшовик» знести об`єкт самочинного будівництва загальною площею 44,2 кв.м., право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.05.2020 індексний номер: 52237663, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252933280000.
Разом з позовною заявою Київська міська рада подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлове торгове приміщення, загальною площею 44,2 кв. м що знаходиться за адресою: м. Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 29 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252933280000), що зареєстрований на праві власності за ТОВ «МП Більшовик».
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25 у задоволенні заяви Київської міської ради про забезпечення позову відмовлено повністю, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.
За змістом ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Частиною 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;
6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;
7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 543/730/14-ц).
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;
- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України). Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19, від 28.10.2019 у справі № 916/1845/19).
За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).
З матеріалів справи слідує, що позов заявлено про усунення перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою місце розташування якої: місто Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 29, шляхом зобов`язання ТОВ «МП Більшовик» знести об`єкт самочинного будівництва загальною площею 44,2 кв.м., право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.05.2020 індексний номер: 52237663, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252933280000.
У обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що:
- Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки для будівництва за адресом просп. Оболонський, 29 в Оболонському районі міста Києва жодним особам не приймала;
- згідно з відомостями міського земельного кадастру по просп. Оболонському, 29 сформована земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:042:0092 площею 0.1273 га з цільовим призначенням 03.07 - Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Інформація щодо передачі вказаної ділянки у власність чи користування до Департаменту не надходила;
- Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих /будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвомщодо об`єкта будівництва за адресою: м. Київ, Оболонський район, просп. Оболонський, 29 (кадастровий номер 8000000000:78:042:0092);
- Департаментом містобудування та архітектури містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою: просп. Оболонський, 29 в Оболонському районі м. Києва (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:78:042:0092) не надавалися;
- у реєстрі адрес у місті Києві відсутні відомості про документи щодо присвоєння адреси будь-яким об`єктам, розташованим у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:78:042:0092;
- отже зареєстроване за ПП «А.С.К.-ГРУП» нежитлове торгове приміщення загальною площею 44,2 кв. м. на земельній ділянці комунальної власності по проспекту Оболонському, 29 в Оболонському районі м. Києва є самочинним будівництвом та підлягає знесенню.
Звертаючись з заявою про забезпечення позову, позивач, обґрунтовував її тим, що:
- можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися об`єктом самочинного будівництва шляхом відчуження, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача;
- вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) може свідчити про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін;
- саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач. Зокрема, і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову можуть створити перешкоди його господарській діяльності;
- вибуття предмету спору (нежитлових будівель) з володіння відповідача призведе до неможливості задоволення позову через неналежність відповідача;
- зміна власника нерухомого майна після прийняття відповідного рішення (у разі невжиття заходів забезпечення позову) у судовій справі чи продовження будівництва може також унеможливити виконання майбутнього рішення суду у цій справі. Наразі наявний ризик здійснення нових правочинів з метою унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, предметом розгляду у якій є правомірність забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, позовні вимоги про визнання якого таким, що не підлягає виконанню, має розглядатися судами:
- оскільки у даному разі Фірма мала намір звернутися до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не мала взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
- при цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. 
Отже, згідно з вказаним правовим висновком при розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову, поданої у спорах, предметом у яких є немайнові вимоги, задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, судами не повинна взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а повинна застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду та те, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. 
Вказаним спростовуються висновки суду першої інстанції про те, що саме лише потенційне посилання на обставину, яка може настати в майбутньому, не може свідчити про доцільність вжиття заходів забезпечення позову в межах даної справи.
У справі № 754/5683/22 Велика Палата зазначила: «характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії». 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17 вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
Як встановлено вище, предметом позову у цій справі є позовні вимоги про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою місце розташування якої: місто Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 29, шляхом зобов`язання ТОВ «МП Більшовик» знести об`єкт самочинного будівництва загальною площею 44,2 кв.м., право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.05.2020 індексний номер: 52237663, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252933280000.
Отже, виходячи з предмета позову, кінцевою метою позову у цій справі є поновлення порушених прав, інтересів позивача як власника земельної ділянки, яка розташована в місті Києві, Оболонський район, проспект Оболонський, 29, шляхом зобов`язання відповідача знести наявний на цій земельній ділянці об`єкт самочинного будівництва загальною площею 44,2 кв.м., право власності на який зареєстровано за відповідачем.
Водночас, на даний час відповідач, як особа за якою зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, який за твердженням позивача є об`єктом самочинного будівництва, в будь-який час може відчужити таке майно, передати його у користування іншим особам або у заставу чи іпотеку, проте, у випадку відчуження спірного майна захист порушеного права позивача буде ускладненими, оскільки права на таке майно може перейти до іншої (інших) особи (осіб) та позивач не зможе захистити свої порушені права в межах даного судового процесу, а вимушений буде ініціювати нові позови до набувачів такого майна, що потребуватиме значних як фінансових, так і правових витрат, покладання яких на позивача буде неправомірним.
Колегія суддів враховує викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 висновок про те, що можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться в його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
При цьому колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що пред`являючи позовні вимоги про знесення об`єкту самочинного будівництва заявник просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на це самочинне будівництво задля його збереження, що саме по собі протирічить суті пред`явлених позовних вимог.
З огляду на викладене, колегія суддів вбачає наявність зв`язку між заявленими до застосування заходами забезпечення позову (накладення арешту на спірний об`єкт нерухомого майна) і предметом спору у справі №910/13094/25 (усуненні перешкоди власнику у володінні та розпорядженні земельною ділянкою на якій такий об`єкт розташований) співмірність та адекватність заходів із позовними вимогами, адже існує спір щодо законності набуття спірного об`єкту нерухомого майна відповідачем, який вирішується в судовому порядку, і тому до вирішення такого спору подальше відчуження спірного нерухомого майна чи його обтяження зобов`язаннями може (у випадку задоволення позову) призвести до суттєвого порушення прав власності позивача, нанесення йому значних збитків та зумовлення необхідності понесення додаткових витрат для відновлення в подальшому своїх прав власника земельної ділянки (в т.ч. обумовленими необхідністю звернення з новими позовами до суду, адже у випадку зміни відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо власника спірного майна існуватиме необхідність у зміні відповідача/залученні співвідповідача за поданим заявником позовом, можливість чого обмежена часом проведення підготовчого засідання).
Отже, накладення на даній стадії арешту на спірне нерухоме майно буде спрямоване на забезпечення ефективного захисту прав позивача в обраний ним спосіб, який у випадку задоволення судом його вимог матиме змогу відновити свої права можливість чого, за відсутності відповідного арешту, може бути нівельовано подальшим відчуження чи поділом такого майна за час вирішення відповідного спору.
При цьому, колегія суддів враховує, що вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно майна жодним чином не обмежить права та законні інтереси відповідача, адже такий захід має тимчасовий характер та не позбавляє останнього його конституційного права на підприємницьку діяльність, отримання доходів, а також не перешкоджає займатись господарською діяльністю як такою взагалі, в той час, як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.
При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну будівлю, не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідача чи інших осіб, які не є учасниками справи, не призведе до блокування господарської діяльності відповідача (користування арештованою будівлею чи передача її в оренду не забороняється), а лише запровадить законні обмеження, наявність яких дозволить створити належні умови для запобігання перешкод при виконанні рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Правовий висновок щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно зобов`язання знести яке, як об`єкт самочинного будівництва, є предметом позову викладений зокрема в постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі № 910/16225/24.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що заявником належним чином обґрунтовано, що невжиття визначених ним заходів забезпечення позову порушить права та в подальшому утруднить чи може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлове торгове приміщення, загальною площею 44,2 кв. м що знаходиться за адресою: м. Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 29 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252933280000), що зареєстрований на праві власності за ТОВ «МП Більшовик».
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореної ухвали судом першої інстанції мале місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального права, а відтак, ухвала Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25 підлягає скасуванню, а заява Київської міської ради про забезпечення позову задовольняється повністю.
Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, апеляційна Київської міської ради підлягає задоволенню.
Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (ч. 14 ст. 129 ГПК України).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25 скасувати.
3. Заяву Київської міської ради про забезпечення позову задовольнити.
4. Накласти арешт на нежитлове торгове приміщення, загальною площею 44,2 кв. м що знаходиться за адресою: м. Київ, Оболонський район, проспект Оболонський, 29 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252933280000), що зареєстрований на праві власності за ТОВ «МП Більшовик».
5. Стягувачем за даною постановою є: Київська міська рада (вул.. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 22883141).
6. Боржником за даною постановою є: Товариство з обмеженою відповідальністю «МП Більшовик» (проспект Степана Бандери, 10-Б, офіс 29, ідентифікаційний код 19254134)
7. Дана постанова відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років із наступного дня після набрання нею законної сили.
8. Строк пред`явлення до виконання даного виконавчого документа - 3 роки: до 25.02.2029.
Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/13094/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 25.02.2026.

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді А.О. Мальченко

О.М. Сибіга