ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
14 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 635/776/23
провадження № 22-ц/818/1777/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області, який дії в інтересах держави в особі Харківської обласної військової адміністрації (Харківська обласна державна адміністрація) до ОСОБА_1 , третя особа: Державне підприємство «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Світличної Яни Олексіївни на рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лук`яненко С.А.,-
в с т а н о в и в:
У лютому 2023 року керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної військової адміністрації (Харківська обласна державна адміністрація) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Державне підприємство «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2025 року позов задоволено. Усунуто перешкоди Харківській обласній військовій (державній) адміністрації у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086, площею 0,12 га, яка розташована на території Харківського району Харківської області, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 площею 0,12 га державі в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації з правом постійного користування Державного підприємства «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору у сумі 4026 гривень. Встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, після набрання рішенням про задоволення позову законної сили, воно є підставою для: скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 площею 0,12 га; державної реєстрації права державної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 площею 0,12 га за Харківською обласною військовою (державною) адміністрацією; державної реєстрації права постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 площею 0,12 га за Державним підприємством «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України».
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Світлична Яна Олексіївна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що спірна ділянка орієнтовно знаходиться в межах ботанічного заказника. Позивачем поданий неналежний доказ наявності накладення земельних ділянок природно-заповідного фонду та відповідача - лист директора Інституту географії НАН України від 15 грудня 2022 року. Водночас накладення земельних ділянок можна доводити лише проведенням земельно-технічної експертизи спеціальними експертними установами. Також Інститут Географії НАН України не є належним землекористувачем Ботанічного заказника місцевого значення «Альошкіна балка», тому, не маючи достатньої інформації про точне місцезнаходження цього заказника, робить припущення про накладення ділянок, але в судовій справі неможливо користуватися припущеннями. В Державному акті ДП «Кутузівка» від 20 серпня 2000 року та в Положенні про ботанічний заказник місцевого значення «Альошкіна балка» від 22 грудня 1999 року відсутні координати, а при оформленні витягу ДП «Кутузівка» на цю ж територію - вже є координати (в технічній документації), які підтверджують факт відсутності накладення ділянок відповідача та ділянки ДП «Кутузівка». Також міститься план ділянки заказника, який зовсім не співпадає зі спірними ділянками. Позивач не надає доказів, коли саме та чим було конкретно визначено територію заказника в площі та координатах, адже на момент 2010 року виділені землі, визначені як землі запасу, сільськогосподарські угіддя та рілля. Віднесення до категорії природно-заповідного фонду ділянки відповідача спростовується документами на купівлю ділянки (договір та витяг з реєстру), в яких цільове призначення зовсім інше - «колективне садівництво». Крім того, згідно розпорядження Харківської районної державної адміністрації № 3922 від 02 квітня 2010 року вбачається, що спірні земельні ділянки видавалися за рахунок земель запасу із земель сільськогосподарського призначення (рілля), а не із земель природно-заповідного фонду чи із земель «для дослідницьких та наукових цілей». Посилання позивача на правомірність негаторного позову про повернення земельної ділянки спростовується самим же позивачем - вказівкою на те, що це спосіб захисту при незаконному зайнятті земельних ділянок. У даній справі не йде мова про зайняття земельної ділянки. Більше того - навіть не йде мова про виділення земельної ділянки у власність, бо виділялася ділянка попередньому власнику 13 років тому, а мова йде про людину, яка у законний спосіб купила земельну ділянку, зареєструвавши право власності на рівні державної реєстрації. На теперішній час власником ділянки є відповідач, тому наведені позивачем норми та вимоги щодо власника ділянки не підлягають застосуванню. Розпорядження Харківської районної державної адміністрації № 3922 від 02 квітня 2010 року про передачу спірних земельних ділянок є чинним на сьогодні й не скасованим, а питання про його скасування в позові не заявляється. Водночас, рішення, що прийняті суб`єктами владних повноважень, є законними, доки вони не будуть скасовані. Харківська обласна військова адміністрація, в інтересах якої заявляє свої вимоги позивач, як вбачається з листа від 18 січня 2023 року, не пред`являє будь-яких претензій щодо ділянок відповідача. Більш того, з листа Департаменту захисту довкілля та природокористування ХОВА від 20 грудня 2022 року вбачається, що ділянки лише орієнтовно можуть накладатися на територію природно-заповідного фонду, але точно це можливо зазначити лише після встановлення меж заказника «Альошкина балка» в натурі, чого досі зроблено не було. Таким чином, до встановлення меж Заказника, пред`явлення позову про витребування ділянок є передчасним, так як позовні вимоги спираються на припущення, оперуючи не реальними доказами та фактами, а постійно в документах фігурує слово «орієнтовно». Також, зазначає, що немотивоване посилання на начебто незаконність заволодіння відповідачем такою ділянкою без належного дозволу державних органів - не відповідає дійсності, оскільки відповідач заволодів ділянкою абсолютно в законний спосіб, передбачений чинними нормами. Більш того, державна реєстрація такого права дає підстави стверджувати, що держава у особі уповноважених органів дала дозвіл на таке володіння та зареєструвала за відповідачем це право. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Наразі позивач посягає на гарантії, які забезпечені не тільки законами, а прямо передбачені Конституцією України. Крім того позивач посилається на внесення у 2021 році до державного реєстру запису про користування земельною ділянкою 5,3994 га та цільовим призначенням «для дослідних та навчальних цілей», також посилається на державний акт від 2000 року як на підставу цього внесення. Проте у наведеному державному акті мова йде про передачу у користування 3574,0 га земель сільськогосподарського призначення, а не 5,3994 га з призначенням «для дослідних та навчальних цілей». Окрім іншого, представником відповідача заявлено вимогу про застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки позивачем заявлено вимогу за події, які сталися у 2010 році. Крім того зазначає, що власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати це майно (стаття 387 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього. Не є виправданим втручання держави в право відповідача на мирне володіння майном, адже добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Відповідач не був учасником ніяких попередніх дій чи процесів виділення ділянки у 2010 році аж до моменту купівлі ділянки у 2016 році. А позов поданий на початку 2023 року.
У відзивах на апеляційну скаргу Харківська обласна військова адміністрація та Харківська окружна прокуратура просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без мін. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки прокурором доведено факт незаконного вибуття спірної земельної ділянки з власності держави поза її волею, як власника, та наявність порушеного права у виді перешкод у здійсненні Харківською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою тому суд дійшов висновку, що позовна заява прокурора є обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Судова колегія не погоджується з такими висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківської обласної ради народних депутатів № 144 від 20 травня 1991 року затверджено державні ботанічні заказники місцевого значення.
Згідно додатку до рішення Харківської обласної ради народних депутатів № 144 від 20 травня 1991 року до переліку державних заповідних територій місцевого значення Харківської області відноситься ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка» площею 6 га, розташований в с. Бобрівка Харківського району Харківської області.
Відповідно до положення про ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка», затвердженого начальником державного управління екологічної безпеки в Харківській області 27 грудня 1999 року, заказник входить до складу природно-заповідного фонду України, у відношенні до якого встановлений особливий режим охорони і використання природних ресурсів. Заказник загальною площею 6,0 га розташований на землях ДГ «Кутузівка Укр НДУ тваринництва ААНУ у Харківському районі». Заказник оголошений з метою збереження і відтворення природного комплексу рідкісних та зникаючих видів рослин відповідно до статей 25,26 Закону України «Про природно-заповідний фонд». 
Відповідно до охоронного зобов`язання відповідальним за збереження ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» визначено Державне підприємство «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України».
Згідно державного акту на постійне користування серії І-ХР № 002291 від 22 серпня 2000 року землі загальною площею 3574 га надано в постійне користування ДГ «Кутузівка» Інститута тваринництва.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 321816767 від 03 лютого 2023 року земельна ділянка з кадастровим номером 6325157300:01:001:0354, площею 5,3994 га з цільовим призначенням для дослідних і навчальних цілей, надана у постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України на підставі державного акту на постійне користування серії І-ХР № 002291 від 22 серпня 2000 року.
Розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації № 3922 від 02 квітня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 » передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0.1200 га, за рахунок земель запасу, сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля), яка розташована за межами населеного пункту на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області, для індивідуального садівництва. 
На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЛ № 168682 від 28.07.2010 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 з цільовим призначенням для ведення садівництва.
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2016 року ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1200 га, що знаходиться на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області (за межами населеного пункту), з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер 6325157300:01:001:0086. 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.12.2022 року право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер 6325157300:01:001:0086, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.12.2016 року приватним нотаріусом ХМНО Малік О.В., номер рішення № 33166698.
Відповідно до інформації Департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації № 62-1500вих-22 від 13 грудня 2022 року заказник «Альошкина балка» передано під охорону ДГ «Кутузівка» ІТ ААНУ. Межі заказника в натурі (на місцевості) не встановлено. Згідно з планово-картографічним матеріалом на час створення заказника та відповідно до Публічної кадастрової карти України сформована земельна ділянка з кадастровим номером 6325157300:01:001:0354 площею 5,3994 га, державної форми власності, з цільовим призначенням – для сільськогосподарського виробництва, являє собою більшу частину заповідної території заказника. За наявними даними земельні ділянки з кадастровими номерами 6325157300:01:001:0064; 6325157300:01:001:0065; 6325157300:01:001:0086; 6325157300:01:001:0085; 6325157300:01:001:0084; 6325157300:01:001:0083 площею 0,12 га кожна, приватної власності з цільовим призначенням – для ведення індивідуального садівництва, знаходяться біля ділянки з кадастровим номером 6325157300:01:001:0354 та орієнтовно перебувають в межах території об`єкту природно-заповідного фонду. Надати достовірну інформацію щодо перебування земельних ділянок в межах даного об`єкту природно-заповідного фонду можливо після встановлення меж Заказника в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.
За інформацією директора інституту географії НАН України № 01-03/166 від 15 грудня 2022 року, земельні ділянки з кадастровими номерами 325157300:01:001:0065, 6325157300:01:001:0083, 6325157300:01:001:0084, 6325157300:01:001:0085, 6325157300:01:001:0086 повністю знаходяться в межах об`єкта ПФЗ - ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка».
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 30 листопада 2021 року до Харківської окружної прокуратури надійшло звернення ГО «Українська природоохоронна група» № 1539/2021 від 27 листопада 2021 року щодо факту грубого порушення природоохоронного законодавства, який полягає у виділенні у приватну власність земельних ділянок в межах ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка». Харківською окружною прокуратурою встановлено, що біля села Бобрівка Харківського району Харківської області розташований ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка» площею 6 га, створений на підставі рішення облвиконкому № 144 від 20 травня 1991 року. Відповідно до охоронного зобов`язання відповідальним за збереження вказаного заповідного об`єкту визначено Державне підприємство «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України» (далі ДП «Кутузівка»). Відповідно до державного акту на постійне користування серії І-ХР № 002291 від 22 серпня 2000 року землі загальною площею 3574 га, в т.ч. землі ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка», надано в постійне користування ДГ «Кутузівка». 28 липня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право постійного користування ДГ «Кутузівка» на земельну ділянку з кадастровим номером 6325157300:01:001:0354, яка складає більшу частину ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка». Відповідно до пункту 2.1 Положення про ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка» заказник оголошений з метою збереження і відтворення природного комплексу рідкісних та зникаючих видів рослин. Згідно вказаного положення на території заказника забороняється знищення та зміна видового складу рослинності без відповідних обґрунтувань наукових закладів. На підставі розпорядження голови Харківської районної державної адміністрації № 3873 від 02 квітня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_2 » передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 та в подальшому видано державний акт про право власності ЯЛ № 168682 від 28.07.2010 року. 26.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086. Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в Реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.12.2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33166698. Згідно з інформацією департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської обласної державної адміністрації земельна ділянка з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 орієнтовно знаходиться у межах ботанічного заказника «Альошкина балка». З метою перевірки щодо місцезнаходження спірної земельної ділянки окружною прокуратурою направлено запит до Інституту географії НАН України щодо надання висновку про перебування низки земельних ділянок, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086, в межах ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка». Відповідно до висновку, викладеного у листі директора інституту географії НАН № 01-03/166 від 15 грудня 2022 року, земельна ділянка з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 повністю знаходиться в межах ботанічного заказника «Альошкина балка». Крім того, вивченням офіційного веб-порталу Держгеокадастру України за посиланням: https://map.land.gov.ua/, на якому розміщена Публічна кадастрова карта, з урахуванням шару «Природно-заповідний фонд», встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 знаходиться в межах ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка». Відтак, земельна ділянка з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 входить в межі ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» і за категорією належить до земель природно-заповідного фонду. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду. Надання земель природно-заповідного фонду у приватну власність для ведення колективного садівництва суперечить положенням законодавства та меті створення ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка». Чинне законодавство не передбачає можливості і не встановлює порядку безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, які відносяться до земель природно-заповідного фонду. Тому, законним (титульним) власником та володільцем земельної ділянки, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , є держава, оскільки заволодіння приватними особами землями природно-заповідного фонду державної форми власності, на яких розташовано об`єкт природно-заповідного фонду, є неможливим. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом державної влади, переслідує легітимну мету здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів суспільства у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням; важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема особливим статусом земельної ділянки – належністю її до земель природно-заповідного фонду. Отже, повернення державі земельної ділянки з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном. Повернення державі земельної ділянки природо-заповідного фонду необхідно розглядати як негаторний позов, який можливо заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки. Рішення суду про задоволення негаторного позову передбачає внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності позивача; разом з тим, таке рішення не передбачено серед підстав для державної реєстрації права власності на майно за її титульним власником відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Враховуючи зазначене, для забезпечення Харківській обласній військовій (державній) адміністрації реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно встановити порядок виконання судового рішення відповідно до якого прийняте судове рішення про задоволення позову після набрання ним законної сили є підставою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 6325157300:01:001:0086 площею 0,12 га та є підставою для державної реєстрації права державної власності на вказану земельну ділянку за Харківською обласною військовою адміністрацією. Крім того, враховуючи, що землі ботанічного заказника «Альошкина балка» перебувають у постійному користуванні Державного підприємства «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України» відповідно до державного акту на постійне користування серії І-ХР № 002291 від 22 серпня 2000 року спірна земельна ділянка, яка належить до території вказаного заказника, підлягає поверненню в постійне користування зазначеного державного підприємства шляхом державної реєстрації права постійного користування на вказану земельну ділянку за Державним підприємством «Дослідне господарство «Кутузівка». Встановлення вказаного порядку виконання судового рішення у даній справі матиме наслідком створення державі в особі Харківської обласної військової адміністрації належних передумов для повноцінного використання та розпорядження землями природно-заповідного фонду. 
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).
Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).
Відповідно до вимог статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва), ст. 44 ЗК України.
Згідно до ст. 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року N 2456-XII ( надалі Закон № 2456-XII) передбачено, що регіональні ландшафтні парки, зони - буферна, антропогенних ландшафтів, регульованого заповідного режиму біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, включені до складу, але не надані національним природним паркам, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України.
Відповідно до ст. 7 вказаного Закону N 2456-XII межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Відповідно до статті 9 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Згідно до ст. 25 вказаного Закону України № 2456-ХІІ заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів.
Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.
На території заказника обмежується або забороняється мисливство та діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.
Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження, ст. 26 Закону України № 2456-ХІІ.
Згідно до ст. 150 ЗК України до особливо цінних земель належать землі
природно-заповідного фонду.
Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України (частина друга статті 150 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення). Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема, для будівництва житла був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України.
Пунктом 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Судом встановлено, що рішенням Харківської обласної ради народних депутатів № 144 від 20 травня 1991 року затверджено державні ботанічні заказники місцевого значення (т.1 а.с.21)
Згідно додатку до рішення Харківської обласної ради народних депутатів № 144 від 20 травня 1991 року до переліку державних заповідних територій місцевого значення Харківської області відноситься ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка» площею 6 га, розташований в с. Бобрівка Харківського району Харківської області.
Відповідно до положення про ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка», затвердженого начальником державного управління екологічної безпеки в Харківській області 27 грудня 1999 року, заказник входить до складу природно-заповідного фонду України, у відношенні до якого встановлений особливий режим охорони і використання природних ресурсів. Заказник загальною площею 6,0 га розташований на землях ДГ «Кутузівка Укр НДУ тваринництва ААНУ у Харківському районі». Заказник оголошений з метою збереження і відтворення природного комплексу рідкісних та зникаючих видів рослин відповідно до статей 25,26 Закону України «Про природно-заповідний фонд». 
Відповідно до охоронного зобов`язання відповідальним за збереження ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» визначено Державне підприємство «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України».
Згідно державного акту на постійне користування серії І-ХР № 002291 від 22 серпня 2000 року землі загальною площею 3574 га надано в постійне користування ДГ «Кутузівка» Інституту тваринництва.
Фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. Набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону № 2456-XII та інших нормативно-правових актів України заборонено.
З огляду на зазначене суд правильно встановивши усі обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 незаконно передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для індивідуального садівництва на території об`єкта природного-заповідного фонду.
Відтак прокурором доведено факт незаконного вибуття спірної земельної ділянки з власності держави поза її волею, як власника, та наявність порушеного права у виді перешкод у здійсненні Харківською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою.
У постанов від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку.
За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що держава або територіальна громада не втрачають володіння земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, які за законом не можуть бути передані у приватну власність у разі такого їх передання фізичним або юридичним особам і державної реєстрації за останніми права власності. У цих випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України) шляхом її повернення власникові, а не витребовувати із незаконного володіння останнього набувача (статті 387, 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, не пов`язане із позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані. Вимогу про усунення перешкод державі чи відповідній територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення.
З огляду на зазначене судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги і вважає, що позивачем обраний ефективний спосіб захисту порушеного права до якого положення про позовну давність не застосовуються.
Водночас судова колегія не може погодитися з висновком суду про наявність підстав для втручання у належне відповідачу право на мирне володіння Земельною ділянкою виходячи з наступного. 
Згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 554/10397/16 – ц: у Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).
Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.
У рішенні Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Необхідність виправлення старої «помилки» не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (наприклад, рішення від 11 червня 2020 року в справі «Фортеця проти України», заява № 68946/10, пункт 42).
Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року в справі «Ґаші проти Хорватії», № 3257/05, пункт 40).
Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів під час виконання ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони під час виконання своїх повноважень припустилися помилки.
Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої власної недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення від 31 травня 2016 року «Вукушич проти Хорватії», № 69735/11, § 64; від 12 червня 2018 року «Бейнарович та інші проти Литви», № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).
Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна в розумінні цього положення Конвенції (рішення в справах «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41, від 16 лютого 2017 року, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункти 27-40, від 13 грудня 2007 року, «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42, від 12 листопада 2013 року, та «Вукушич проти Хорватії», № 69735/11, пункт 50, від 31 травня 2016 року).
Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (рішення в справах «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45, «Святі монастирі проти Греції» (The Holy Monasteries v. Greece), від 09 грудня 1994 року, пункт 71, Серія А № 301-А, та «Колишній король Греції та інші проти Греції» [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).
Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.
«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватись з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення від 20 листопада 1995 року в справі «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), Series A no. 332, p. 23, § 38).
Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що відбулось непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.
Отже, суд під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, стосовно захисту права власності.
Позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. Указані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.
Реалізація таких конвенційних положень знайшла своє втілення в Законі України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), який набув чинності 09 квітня 2025 року».
Відповідно до ч.2 ст. 391 ЦК України якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
За змістом ч.5 ст. 390 ЦК України суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви .
Наведена норма захищає права добросовісного набувача в разі витребування в нього майна державним органом відповідно до статті 388 ЦК України.
Зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21).
У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа – набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на землі ведення лісового господарства чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.
Тобто якщо майно було набуто добросовісним набувачем за відплатним правочином і за положеннями статті 388 ЦК України воно не могло бути витребуване у цієї особи власником, то подальше розпорядження цією особою майном (в тому числі відчуження його за безвідплатним правочином) не створює підставу для витребування у нового набувача.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у частині третій статті 388 ЦК України йдеться про те, що якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Добросовісний набувач, який далі відчужив майно за безвідплатним правочином, не є «особою, яка не мала права відчужувати майно». Навпаки, Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України).
Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього (див. підпункт 6.7 постанови від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на нерухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати (див. mutatis mutandis висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 06.07.2022 року у справі № 914/2618/16).
Законодавець передбачив компенсацію добросовісному набувачеві у випадку задоволення позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, зокрема й у випадку, коли відповідне рішення суду стосується об`єктів або територій природно-заповідного фонду.
Повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування підпадає під визначені статтею 390 ЦК України умови обов`язкової компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
ЄСПЛ у справі «Шмакова проти України» від 11 січня 2024 року (заява № 70445/13) у справі про позбавлення права власності на земельну ділянку за результатами провадження, ініційованого прокурором з метою повернення цієї земельної ділянки заводу, який перебуває у державній власності, зробив висновок про те, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам.
Суд зазначив, що позбавлення заявниці права власності на його земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого. ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 09 травня 2025 року в справі «Кулик проти України» (заява № 40214/16) ЄСПЛ вкотре у подібних правовідносинах встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зробив висновок, що суть справи полягає в оцінці пропорційності і, зокрема, у наявності можливості у заявника отримати компенсацію, або будь-яку іншу форму відшкодування за позбавлення його майна, а також повторив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин.
ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання щодо добросовісного власника майна та пов`язує необхідність відшкодування добросовісним власникам ринкової вартості майна виключно із фактом позбавлення власності, а не зі способом задоволення такої вимоги держави (витребування чи повернення відповідного майна за негаторним позовом), формою або часом визначення такої компенсації в національному законодавстві.
У пояснювальній записці до Закону № 4292-ІХ зазначено, що чинна (до внесення змін цим Законом) редакція ЦК України в частині нормативного регулювання віндикаційних та негаторних позовів, позовної давності має наслідком формування за останні роки неоднозначної судової практики на рівні Верховного Суду, у якій фактично відбувається підміна віндикаційного позову негаторним, що не узгоджується з його ж судовою практикою стосовно правової природи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, суперечить практиці ЄСПЛ та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Прийняття акта є необхідним для розмежування способів захисту щодо повернення права власності на нерухоме майно задля досягнення балансу інтересів держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади та приватного власника, захисту прав та інтересів, в тому числі майнових, добросовісного набувача та унеможливлення випадків додаткового звернення добросовісного набувача до держави щодо відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок витребування майна (якщо держава не забезпечила непорушності права власності). Зміни до частини другої статті 388 ЦК України передбачають: гарантію витребування на випадки, якщо майно вибуло з володіння власника та належить чи належало до об`єктів критичної інфраструктури; об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; об`єктів культурної спадщини, які не підлягають приватизації; об`єктів природно-заповідного фонду; вирішення питання компенсації добросовісному набувачеві при витребуванні майна на користь держави чи територіальної громади, що установлено новою частиною п`ятою статті 390 ЦК України; унеможливлення застосування негаторного позову до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялись будь-які дії, направлені на відчуження майна, унаслідок яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа, що діє на основі приватної власності, як установлено новою частиною другою статті 391 ЦК України.
Тобто Закон № 4292-ІХ є законодавчим втіленням на національному рівні положень Конвенції та практики ЄСПЛ і не слугує точкою відліку виникнення у добросовісного набувач права на компенсацію вартості позбавленого майна.
Такий висновок є загальним, має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи та недоліків законодавчої норми.
У постанові від 19 грудня 2025 року в cправі № 922/3456/23 Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду досліджував умови, за яких відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника. Верховний Суд зазначив, що по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим. Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи.
Верховний Суд виснував, що норма внутрішнього законодавства, яка за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, не підлягає застосуванню як така, що порушує критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26 грудня 2016 року ОСОБА_2 відчужив, а ОСОБА_1 набув у власність спірну земельну ділянку. Право власності останнього на вказану земельну ділянку (кадастровий номер 6325157300:01:001:0086) зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.12.2016 року, що підтверджує набуття ним відповідного речового права у встановленому законом порядку.
За вказаних обставин, першорядне значення має не добросовісність ОСОБА_2 як особи, яка безоплатно набула право власності на Земельну ділянку, а добросовісність набуття Земельної ділянки ОСОБА_1 .
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 321816767 від 03 лютого 2023 року земельна ділянка з кадастровим номером 6325157300:01:001:0354, площею 5,3994 га була зареєстрована 28.07.2021 з цільовим призначенням для дослідних і навчальних цілей, надана у постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України на підставі державного акту на постійне користування серії І-ХР № 002291 від 22 серпня 2000 року.
Враховуючи, що право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 грудня 2016 року, а 28 липня 2021 року зазначена земельна ділянка була зареєстрована із цільовим призначенням для дослідних і навчальних цілей та передана у постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 міг бути обізнаний про можливе розташування вказаної земельної ділянки в межах території ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка». 
Крім того, у позові не наведено жодного доказу на підтвердження його обізнаності в тому, що надана земельна ділянка може знаходитися на території ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» площею 6 га, розташований в с. Бобрівка Харківського району Харківської області та земель природно-заповідного фонду, тому він є добросовісним набувачем. 
Водночас суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 про неможливість покладення на відповідача додаткового обов`язку перевіряти та аналізувати обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема обставини вибуття майна з володіння позивача.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 набув право власності на спірне майно на підставі відплатного правочину, за відсутності доказів, які б свідчили про його обізнаність щодо можливих порушень прав третіх осіб або недобросовісність його поведінки. Відтак він є добросовісним набувачем у розумінні вимог цивільного законодавства. 
З огляду на викладене, підстави для задоволення позовних вимог відсутні, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Світличної Яни Олексіївни – задовольнити .
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2025 року – скасувати.
В задоволенні позовних вимог керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області, який дії в інтересах держави в особі Харківської обласної військової адміністрації (Харківська обласна державна адміністрація) відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:         О.В. Маміна
Судді:  Ю.М. Мальований
В.Б. Яцина