Номер провадження: 22-ц/813/196/26 
Справа № 522/16555/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
представника апелянта – адвоката Павельченка І.В.,
представників відповідача ТОВ «Діком Інвест»: 
адвоката Мастістого І.А. і адвоката Мухамеджанова О.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Павельченка Ігоря Віталійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року, повний текст якого складено 08 серпня 2023 року та ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діком Інвест», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеснафтопродукт-Барвінок», про визнання недійсними договорів, зобов`язання вчинити дії,
встановив:

08.12.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Діком Інвест», ОСОБА_2 (т.1, а.с.2-7), в якому просила суд про визнання недійсними договорів та зобов`язання вчинити певні дії, а саме:
- визнати недійсними Договір купівлі-продажу майнових прав № 197 від 01.12.2021 року та Договір купівлі-продажу майнових прав №198 від 01.12.2021 року, укладені між ТОВ «Діком Інвест» та ОСОБА_2 ;
- визнати не чинними Висновок щодо технічної можливості поділу групи нежитлових приміщень та технічної можливості використання нежитлових приміщень як квартир за адресою: АДРЕСА_1 , група нежитлових приміщень №197 від 16.08.2022 року, складений ТОВ «Одеське БТІ», а також Висновок щодо технічної можливості поділу групи нежитлових приміщень та технічної можливості використання нежитлових приміщень як квартир за адресою: АДРЕСА_1 , група нежитлових приміщень №198 від 16.08.2022 року, складений ТОВ «Одеське БТІ»; 
- скасувати рішення державного реєстратора Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області Хоміної М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 15.08.2022 року з наступними індексними номерами: 64497307, 64496841 щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення під номерами: 197, 198, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та рішення державного реєстратора Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області Макогонюк А.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29.08.2022 року, з наступними індексними номерами: 64622596, 64622924, 64623118 64623275, 64623875, 64624970, 64625491, 64625596, 64625724, 64626036, 64626151, 64626973 щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартири під номерами: 1т,2т,3т,4т,5т,6т,7т,8т,9т,10т,11т,12т, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- зобов`язати ТОВ «Діком Інвест»  скласти, підписати та надати ОСОБА_1 . Акт розподілу площ Об`єкта - двосекційного житлово-готельного комплексу з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов Договору про спільну діяльність, посвідченого у цей день приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1756, зазначивши в ньому технічні показники нежитлових приміщень тринадцятого поверху, як таких що ОСОБА_1 отримує у власність; 
- зобов`язати ТОВ «Діком Інвест»  скласти, підписати та надати ОСОБА_1 . Акти приймання-передачі частини нежитлових приміщень тринадцятого поверху, що знаходяться в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов Договору про спільну діяльність, посвідченого у цей день приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1756, а саме у розмірі 8,3%.

Позовні вимоги були обґрунтовуванні тим, що 04.10.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Діком Інвест» був укладений та нотаріально посвідчений Договір про спільну діяльність, предметом якого є спільна діяльність Сторін, без створення юридичної особи по будівництву Об`єкта, на земельній ділянці 1 та земельній ділянці АДРЕСА_2 , з метою отримання кожною із сторін своєї частини в збудованому Об`єкті та/або іншого майна, та/або вигоди в порядку і на умовах, визначених в Договорі. Об`єктом є житлово-готельний комплекс, який планується збудувати на Земельній ділянці 1 та Земельній ділянці 2; орієнтовна площа Об`єкта будівництва - 6000 (шість тисяч) квадратних метрів. Земельна ділянка 1 - земельна ділянка, загальною площею 0,0664 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5110137500:54:006:0360. Вказана земельна ділянка 1 належить на праві оренди Позивачу згідно з Договором оренди землі, посвідченим 31.08.2017 року. Земельна ділянка 2 - земельна ділянка, загальною площею 0,1116 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137500:54:006:0322, належить на праві оренди Відповідачу на підставі Договору оренди землі, посвідченого 24.02.2017 року.
Згідно з п. 4.1. Договору про спільну діяльність Сторони погодили, що розрахунки між Сторонами за Договором здійснюються шляхом отримання у власність житлових та нежитлових площ та/або передачу майнових прав на житлові та нежитлові площі. 
Додатковою угодою №1 від 29.02.2020 року до Договору про спільну діяльність Сторони визначили перелік майна, який передається у власність Позивачу та дійшли домовленості, що у випадку збільшення площі Об`єкту будівництва, вказаної у п. 1.2 даного Договору, кількість квадратних метрів площі Об`єкта, які передаються Стороні-1 у власність збільшується пропорційно збільшенню площі Об`єкту будівництва». П. 4.1.4. Договору Сторони передбачили, що у разі, якщо у результаті будівництва у Об`єкті виникнуть приміщення, площі, території, які підлягатимуть або можуть бути окремо відчужені та які за цільовим призначенням будуть відмінними від квартир та внутрішніх паркінгів (наприклад: комори, вуличні паркінги, місця для зберігання велосипедів, тераси, технічні приміщення тощо), такі приміщення також підлягають розподілу між Сторонами цього Договору таким чином, щоб Сторона-1 отримала у власність не менше 8,3% вказаних приміщень.
Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що позивачу стало відомо, що ТОВ «Діком Інвест» здійснив дії щодо прийняття Об`єкта в експлуатацію, отримав Сертифікат ІУ123211231689 від 31.12.2021 року про прийняття в експлуатацію об`єкта. Із сертифіката ІУ123211231689 від 31.12.2021 року вбачається, що «Державна інспекція архітектури та містобудування засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації, найменування об`єкта згідно проекту: «нове будівництво двосекційного житлово-готельного комплексу з апартаментами і офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_4 », загальна площа будівлі складає 11080,1 квадратних метрів. Ознайомившись з офіційною інформацією, розміщеною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Позивачу стало відомо, що Відповідач, не розрахувавшись з Позивачем згідно умов Договору про спільну діяльність, здійснив відчуження нежитлових приміщень на тринадцятому поверсі, площею 248,8 та 394,4 квадратних метрів.
Тобто, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Позивач довідався, що між ТОВ «Діком Інвест» та ОСОБА_2 було укладено 2 договори, а сма: Договір купівлі-продажу майнових прав №197 від 01.12.2021 року, за умовами якого ТОВ продало, а покупець купив майнові права на Об`єкт нерухомості - нежитлові приміщення під номером 197, що знаходяться у секції 2 на 13 поверсі, загальною площею 248,8 квадратних метрів; Договір купівлі-продажу майнових прав №198 від 01.12.2021 року, за умовами якого ТОВ продало, а покупець купив майнові права на Об`єкт нерухомості - нежитлові приміщення під номером 198, що знаходяться у секції 1 на 13 поверсі, загальною площею 394,4 квадратних метрів.
Вказані нежитлові приміщення ОСОБА_2 на підставі висновків ТОВ «Одеське БТІ» від 16.08.2022 року та від 16.08.2022 року поділив, в результаті чого утворились нові об`єкти - квартири під номерами: 1т,2т,3т,4т,5т,6т,7т,8т,9т,10т,11т,12т, та як результат зареєстрував за собою право власності на останні.
Позивач стверджує, що набуті ОСОБА_2 майнові права на нерухоме майно та зареєстровані в подальшому приміщення повністю займають 13 поверх у обох секціях будинку, а відтак укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу майнових прав порушило права Позивача на отримання 8,3% площ вказаних технічних приміщень. Позивач посилається на те, що укладаючи з ОСОБА_2 договори купівлі-продажу майнових прав, ТОВ «Діком Інвест» діяло очевидно недобросовісно та зловживаючи правами стосовно кредитора.
Обґрунтовуючи способи захисту, позивач зазначив, що сукупність позовних вимог направлена на повернення сторони у стан, коли позивач матиме можливість у повній мірі та у законний спосіб реалізувати своє право на отримання частини площі вказаного технічного поверху.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.3, а.с.22-26).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Павельченко І.В. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року, ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.32-40).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.10.2024 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, було залучено ТОВ «Одеснафтопродукт-Барвінок» (т.4, а.с.156-157).

Вирішуючи питання про слухання справи, у відкритому судовому засіданні, за участю представника апелянта – адвоката Павельченка І.В., а також представників відповідача ТОВ «Діком Інвест»: адвоката Мастістого І.А. і адвоката Мухамеджанова О.С., у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.5, а.с.133-145).

Крім того, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.
Колегія суддів також враховує, що 09.03.2026 року представник апелянта адвокат Чебан С.В. вже дала свої пояснення по справі і виступила в судових дебатах, в яких підтримала апеляційну скаргу іншого представника Колесник В.О. (т.5, а.с.152-155).
Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.03.2026 року судовий розгляд п у справі було поновлено і її розгляд було призначено на 26.03.2026 року, на 14.00 год., про що особи, яку беруть участь у справі, були належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.5, а.с.157, 158-162).

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує на тому, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю представника апелянта – адвоката Павельченка І.В., а також представників відповідача ТОВ «Діком Інвест»: адвоката Мастістого І.А. і адвоката Мухамеджанова О.С., у відсутність інших учасників справи. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано не ефективний спосіб захисту своїх прав.
Суд зазначив, що у відповідності до ч. 2. ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
При цьому суд зазначив, що відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду, яка неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, так як він є законним і обґрунтованим, огляду на викладені обставини.

Так, за змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. 

Як вбачається з матеріалів справи, основним Договором про спільну діяльність від 04.10.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Діком Інвест», а також нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, передбачено, що його предметом є спільна діяльність сторін без створення юридичної особи по будівництву Об`єкта, на земельній ділянці 1 та земельній ділянці АДРЕСА_2 , з метою отримання кожною із сторін своєї частини в збудованому Об`єкті та/або іншого майна, та/або вигоди в порядку і на умовах, визначених в Договорі. Об`єктом є житлово-готельний комплекс, який планується збудувати на земельній ділянці 1 та земельній ділянці 2; орієнтовна площа Об`єкта будівництва - 6000 (шість тисяч) квадратних метрів. Земельна ділянка 1 - земельна ділянка, загальною площею 0,0664 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 51 10137500:54:006:0360. Вказана земельна ділянка 1 належить на праві оренди Позивачу згідно з Договором оренди землі, посвідченим 31.08.2017 року; Земельна ділянка 2 - земельна ділянка, загальною площею 0,1116 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137500:54:006:0322, належить на праві оренди Відповідачу на підставі Договору оренди землі, посвідченого 24.02.2017 року.
Згідно з пунктом 4.1. Договору про спільну діяльність сторони погодили, що розрахунки між Сторонами за Договором здійснюються шляхом отримання у власність житлових та нежитлових площ та/або передачу майнових прав на житлові та нежитлові площі. 

За таких обставин, вимоги позивача є необґрунтованими і не основані на основному Договорі про спільну діяльність від 04.10.2017 року, укладеного та нотаріально посвідченого, між ОСОБА_1 та ТОВ «Діком Інвест».

Також є безпідставними вимоги позивача про визнання не чинними висновків щодо технічної можливості поділу групи нежитлових приміщень та технічної можливості використання нежитлових приміщень як квартир, оскільки вказані висновки не є правочинами, і не є належним способом захисту, не створюють та не змінюють правовідносин сторін, з огляду на те, що являють собою документи з технічних питань.
Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача скласти, підписати та надати позивачу акт розподілу площ Об`єкта та акти приймання-передачі частини нежитлових приміщень також не підлягають задоволенню, так як не є належними способами захисту, враховуючи, що ці вимоги не здатні призвести до відновлення порушеного права позивача, який прагне набути право власності на нерухоме майно. У разі задоволення таких вимог, вони не можуть бути виконані у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення. (схожий підхід застосовано Великою Палатою у Постанові від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16, а також Касаційним Господарським Судом у постанові від 25.07.2023 року у справі № 910/7826/21).
Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 у спірних правовідносинах є добросовісним набувачем майнових прав на спірні нежитлові приміщення, а тому за змістом ст. 330 ЦК України набуває право власності на майно, навіть якщо продавець не мав права його відчужувати за виключенням випадків, коли таке майно у нього може бути витребуване власником.

Колегія суддів зазначає, що із дозволу на проведення будівельних робіт від 19 липня 2018 року вбачається, що забудовником був затверджений проект будівництва, який пройшов експертизу ТОВ «Українська будівельно-технічна експертиза, згідно з яким здійснювалось будівництво.

В подальшому, а саме 29.02.2020 року, сторони уклали Додаткову угоду, якою внесли зміни до п. 4.1.1. основного Договору, згідно з якою сторони домовились, що Сторона-1 отримує у власність 16 квартир з визначеними будівельними номерами в залежності від поверху загальною площею 595,42 кв.м. а також п`ять паркомісць на першому рівні дворівневого паркінгу.
Крім того, цією ж Додатковою угодою Сторони внесли зміни до п. 4.1.2. Договору: «У випадку збільшення площі Об`єкту будівництва, вказаної у п. 1.2 даного Договору, кількість квадратних метрів площі Об`єкта, які передаються Стороні-1 у власність збільшується пропорційно збільшенню площі Об`єкту будівництва».
Основний Договір також був доповнений п. 4.1.4. наступного змісту: «У разі, якщо у результаті будівництва у Об`єкті виникнуть приміщення, площі, території, які підлягатимуть або можуть бути окремо відчужені та які за цільовим призначенням будуть відмінними від квартир та внутрішніх паркінгів (наприклад: комори, вуличні паркінги, місця для зберігання велосипедів, тераси, технічні приміщення тощо), такі приміщення також підлягають розподілу між Сторонами цього Договору таким чином, щоб Сторона 1 отримала у власність не менше 8,3% вказаних приміщень».
Саме, посилаючись на положення п.п. 4.1.2. та 4.1.4. Договору (в редакції Додаткової угоди від 29.02.2020 року), позивач вважала своє право на отримання додаткових площ технічного поверху у розмір 8.3%.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що системне тлумачення норм п. 4.1.2. та п. 4.1.4. Договору з урахуванням тієї обставини, що станом на момент Укладення Додаткової угоди, яка визначила редакцію вказаних пунктів, вже був наявний проект будівництва, згідно з яким Сторони визначили конкретні площі, які передаються Стороні-1 згідно з п. 4.1.1. (квартири та паркінги), та не зазначили серед них приміщення технічного поверху. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про те, вказаними пунктами 4.1.2. та 4.1.4. було визначено порядок розподілу додаткових площ, які можуть виникнути в результаті будівництва у випадку зміни проекту, або внаслідок відступлення від його положень. Тобто самою Додатковою угодою від 29.02.2020 року не було передбачено, що площі технічного поверху, які вже були передбачені проектом, підлягають розподілу, в іншому випадку, вони б були прямо зазначені в редакції пункту 4.1.1. Договору.

Зазначені обставини свідчать про те, що вищевказаною Додатковою угодою від 29.02.2020 року були внесені зміни в деякі пункти основного Договору про спільну діяльність від 04.10.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Діком Інвест», регулюючі саме отримання площ житлових і нежитлових приміщень багатоповерхового житлового будинку, чого не було передбачено в основному Договорі про спільну діяльність від 04.10.2017 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.654 ЦК України Додаткова угода від 29.02.2020 року до основного Договору від 04.10.2017 року мала укладатись в такій самій формі як основний договір, тобто за підписами сторін і має бути посвідчена нотаріально, інакше в силу вимог, передбачених ч.1 ст. 220 ЦК України вона є нікчемною і не тягне за собою ніяких правових наслідків для сторін цієї Додаткової угоди і за змістом ст. 236 ЦК України вона є недійсною з моменту її вчинення, а тому настання прав та обов`язків сторін припиняються. 

Суд першої інстанції, обгрунтовано відмовивши в задоволенні позовних вимог, на викладене уваги не звернув і дав оцінку цієї Додаткової годи, не дивлячись на її нікчемність. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Разом з тим, враховуючи нікчемність Додаткової угоди від 29.02.2020 року, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду, зазначивши про вказані обставини.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. 

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги хоча його і не спростовують, однак оскаржуване рішення підлягає зміні, в його мотивувальній частині, так як суд давав оцінку Додатковій угоді до основного Договору, яка є нікчемною, та не породжує ніяких прав сторін по основному Договору про спільну діяльність від 04.10.2017 року, укладеного та нотаріально посвідченого між ОСОБА_1 та ТОВ «Діком Інвест».

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч. 1 ст. 374. ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд.
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Павельченка Ігоря Віталійовича задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року залишити без мін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Через участь суддів даної колегії суддів в інших цивільних, адміністративних і кримінальних справах, через надмірне навантаження справ на одного суддю Одеського апеляційного суду, через відключення електроенергії в приміщенні Одеського апеляційного суду, а також через перебування судді Комлевої О.С. у відпустці, повне судове рішення складено 20.04.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік 

О.С. Комлева