справа № 758/164/23
провадження № 22-ц/824/3776/2026
головуючий у суді І інстанції Захарчук С.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазепіна Валентина Георгіївна, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.
Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 є її рідною сестрою, яка подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини.
Відповідачка, дізнавшись про смерть тітки умисно не повідомила її про смерть, здійснила поховання ОСОБА_3 та звернулася до приватного нотаріуса КМНО Мазепіної В.Г. про видачу їй свідоцтва про право на спадщину.
У позивачки з ОСОБА_3 були приязні стосунки
Відповідачці та приватному нотаріусу КМНО Мазепіній В.Г. достовірно було відомо про те, що вона є спадкоємцем за законом після смерті тітки ОСОБА_3 , як і достовірно було відомо про її місце проживання.
Починаючи з 2019 року і по цей час вона спіткнулася із тяжкою хворобою, про що було відомо і тітці ОСОБА_3 , яка цікавилась її здоров`ям і переживала за неї.
Після перенесеної нею нейрохірургічної операції (11 квітня 2022 року) вона з 19 жовтня 2022 року є інвалідом 1 групи довічно (потребує стороннього догляду, диспансерний нагляд і лікування).
Починаючи з 2019 року вона страждає на внутрішню субкомпенсовану гідроцефалію головного мозку нормального тиску, лікворно-гіпентезивний синдром, інтелектуально-мнестичні розлади, вестибуло-атактичний синдром та ін., про що їй було встановлено відповідний діагноз лікарями.
Після проведеного у 2019 році МРТ у неї було виявлено гідроцефалію головного мозку, яка супроводжується порушенням ходи, психічними розладами, постійними головними болями, запамороченнями, сонливістю, деменцією.
З 2019 року вона стала постійно брати лікарняні за місцем своєї роботи та перебувати на лікуванні, практично вона не може самостійно пересуватися, а з 2021 року їй потрібен постійний сторонній догляд. Вказані діагнози їй встановлювалися різними медичними установами.
Вона неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 9 з 29 травня 2020 року по 15 червня 2020 року. Неодноразово консультувалася в Державній установі «Інститут нейрохірургії ім. Акад. А. П. Ромодонова НАМН України». 25 серпня та 28 грудня 2022 року їй встановлено діагноз: Органічне ураження ЦНС. Арезорбативна гідроцефалія, неясного генезу. Дисциркулярна енцефалопатія II ст. Двостороння пірамідна недостатність. Виражені вестибуло-атактичні порушення. Цефалагічний синдром. Гіпомнестичний синдром. Симпатоадреналові кризи. Астеноневротичний синдром. Тазові порушення (по типу нетримання сечі). Рекомендована повторна решунтуюча операція. На даний час вона продовжує лікування і їй знову рекомендована повторна нейрохірургічна операція
Тривала тяжка хвороба, яка супроводжується фактичною неможливістю пресуватися (частково у межах своєї квартири), заторможеністю, втратою концентрації, сильною слабкістю, високим тиском, психічними розладами, деменцією, блювотою, тазовими порушеннями по типу нетримання сечі, систематичними головними болями та іншими наслідками, позбавляла її звичайного способу життя, нормальних життєвих зв`язків із оточуючими людьми, рідними, друзями.
У період 2019 року вона багато разів спілкувалась із тіткою по телефону, вона цікавилася її здоров`ям, а тітка - здоров`ям позивачки. На початку 2021 року вона неодноразово намагалася телефонувати ОСОБА_3 , проте її телефон не відповідав. Про те, що вона захворіла начебто на Ковід вона вже дізналася після її смерті від свого чоловіка, який спілкувався з сусідами тітки.
Вважала, що строк для прийняття спадщини нею пропущено з поважних причин, викликаних тривалою хворобою, і як наслідок довічною інвалідністю.
Посилаючись на зазначені обставини, просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазепіна Валентина Георгіївна, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.
Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом порушено норми ст. ст. 12, 89, 263 ЦПК України, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення. Зокрема, у розпорядженні суду перебували надані належні та допустимі докази (Виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 наданої сімейним лікарем ОСОБА_4 від 11.10.2024 p.; Виписки з амбулаторної карти ОСОБА_1 наданої лікарем невропатологом ОСОБА_5 від 10.10.24 p.; витяг із історії хвороби №000574/165 ОСОБА_1 із Київської обласної клінічної лікарні; витяг із історії хвороби №600171/150 ОСОБА_1 із Київської обласної клінічної лікарні (перебування на стаціонарному лікуванні у лютому 2017 p.); виписка з історії хвороби №800328/211 відділення захворювань ЦНС та судинної патології головного і спинного мозку Київської обласної клінічної лікарні; витяг із історії хвороби №4648 КЗ «Волинська обласна клінічна лікарня»; витяг із мережі Інтернет щодо опису захворювань на гідроцефалію головного мозку Медичний дім «Odrex» https://www.google.com/ue; витяг із мережі Інтернет клініка MedTourhttps://medtour.help/uk/disease/gidroczefaliya-vodvanka-golovnogo-; витяг із мережі Інтернет діагностичний центр «СДС» https://mrt.com.ua/uk/gidrocefaliva-golovnogo-mozku-na-mrt; консультативний висновок лікаря-нейрохірурга від 25.08.2022 p.; консультативний висновок спеціаліста від 28.12.2022 p.; три консультативні висновки із Центру діагностики. М-24; висновок із Діагностичного центру «Сучасні діагностичні технології» МОЗ України (МРТ)), які вказували на те, що з січня 2021 року позивачка не просто була тяжко хвора, а й потребувала постійного стороннього догляду вказані обставини підтверджені сімейним лікарем ОСОБА_4 та лікарем невропатологом ОСОБА_5 у наданих ними виписках із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. З січня 2021 року і по цей час постійний сторонній догляд за позивачкою здійснює її чоловік ОСОБА_6 , про що позивачка також вказувала у позові. Суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки вказаному факту, який має істотне значення для справедливого, об`єктивного вирішення спору. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду здійснював розгляд цивільної справи № 759/1510/21 провадження № 61-17491 св 21, за результатами розгляду якої виніс постанову 22 грудня 2021 року, у якій визнав поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини та відповідно законними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням обставин стороннього догляду за іншою особою, в тому числі «виховання, утримання, оформлення необхідних документів відносно опіки над тяжко хворою онукою - ОСОБА_6, інваліда І групи «Б» групи безстроково». 
Звертає увагу, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на висновках про те, що у період з часу відкриття спадщини позивачка не лікувалась стаціонарно, а перебувала на амбулаторному лікуванні за місцем проживання, а оперативне втручання відбулося майже через рік після відкриття спадщини. З цього приводу звертає увагу на правові висновки зроблені Верховним Судом у цивільній справі № 721/375/23 провадження № 61-3870св24 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини (постанова від 22 січня 2025 року). 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки - адвокат Штіфонов П.С. проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обгрунтування відзиву посилався на недоведеність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та наявність поважних причин для поновлення пропущеного строку.
Також у відзиві на апеляційну скаргу адвокат посилається на ту обставину, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Штіфонов П.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну та поштову адреси, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції та рекомендованим повідомленням.
9 березня 2026 року від позивачки ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого вона вказує на погіршення стану здоров`я, у зв`язку чим не може взяти участь в судовому засіданні, однак вона бажає прийняти участь у розгляді її апеляційної скарги.
Розглянувши відповідне клопотання колегія апеляційного суду не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на недоведеність обставин, які були покладені в обгрунтування клопотання, оскільки не додані та взагалі не указані докази, які свідчать про наявність об`єктивних перешкод прибути в судове засідання скаржника з урахуванням завчасного повідомлення сторін про розгляд справи.
Посилаючись на погане самопочуття, стороною заявника не надано суду доказів перебування на лікарняному та доказів неможливості взяти участь в режимі відео конференції поза межами суду (у зв`язку із поганим самопочуттям).
Відтак, наведені причини не можуть бути визнані поважними.
Апеляційним судом також враховано, що ОСОБА_1 викладено свої доводи і міркування щодо незгоди з оскаржуваним рішенням у апеляційній скарзі. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони заявника.
Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.
Позивачкою також були подані клопотання про виклик та допит свідків та про призначення експертизи, у задоволенні яких було відмовлено, оскільки не було доведено перешкод заявити такі клопотання в суді першої інстанції. Відтак, виключні обставини щодо здобуття нових доказів на стадії апеляційного розгляду, як того вимагає положення ч. 3 ст. 367 ЦПК України, не встановлені.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що спадкодавиця ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 
30.08.2021 року із заявою про прийняття спадщини після померлої звернулася ОСОБА_2 
09.09.2022 року із заявою про прийняття спадщини після померлої звернулася ОСОБА_1 .
12.09.2022 року приватним нотаріусом Мазепіною В.Г. ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що підстави, на які посилається позивач, з урахуванням зазначених норм права та релевантної практики Верховного Суду, не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій, пов`язаних з прийняттям спадщини (поданням заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини).
Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статей 1261-1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно з частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно зі статтею 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23.
Вирішуючи питання поважності причин пропуску позивачем шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що останнім днем подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини було 26 жовтня 2021року.
Суд відмовляючи у задоволенні позову послався на те, що доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 у період з 26 квітня 2021 року по 26 жовтня 2021 року за станом здоров`я не могла подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, останньою суду не надано, оскільки безпосередньо оперативне втручання було проведено ОСОБА_1 11 квітня 2022 року, тобто майже через рік, після смерті ОСОБА_3 . З медичної карти амбулаторного хворого (а.с. 31-51) вбачається те, що позивачка лікувалася в амбулаторно.
В той же час, як вбачається із матеріалів справи, а саме з виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що хвороба позивачки була тривалою та розпочалася задовго до відкриття спадщини: «з 2006 року позивачка хворіє з приводу арахоенцефаліту вірусної етіології. З кожним роком захворювання прогресувало і стан пацієнтки погіршувався. З січня 2021 року у пацієнтки з`явився парез нижніх кінцівок та нетримання сечі, різко знизилась пам`ять та інтелект, наросли когнітивні порушення. У зв`язку з цим потребувала постійного стороннього догляду. У зв`язку із важким станом пацієнтки стаціонарне лікування було неможливим, лікування проводилось вдома. 11 квітня 2022 року у відділенні нейрохірургії була проведена операція - вентрикулоперитональне шунтування головного мозку. На даний час стан пацієнтки без покращення. Рекомендоване повторне оперативне втручання в інституті нейрохірургії».
Також в матеріалах справи наявна виписка від сімейного лікаря ОСОБА_4 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , у якій зазначено, що «Повний діагноз - органічне враження ЦНС. Арезорбативна гідроцефалія неясного генезу. Дисциркулятораненцифалопатія II -III стадії. Двухстороння пірамідна недостатність. Виражені вестибуло-анаксичні порушення. Цефалгічний синдром. Інтелектуально-мнестичні розлади. Симпато-адреналові кризи. Астено-невростичний синдром. Тазові порушення (по типу нетримання сечі). Операція вентрикулоперитонального шунтування. Хворіла з 2006 року. В зв`язку із захворюванням хвороба прогресувала. 
В 2021 році позивачка була лежача, потребувала сторонньої допомоги. 11 квітня 2022 року була проведена операція - вентрикулоперитональне шунтування головного мозку. З 2022 року являється інвалідом 1 б групи, потребує постійної сторонньої допомоги. Спостерігалась постійно у сімейного лікаря, який надавав направлення до невролога, травматолога та на стаціонарне лікування. Постійно лікується при погіршенні стану лікується стаціонарно».
Із історії хвороби №4648 Комунального закладу «Волинська обласна клінічна лікарня» від 21 квітня 2022 року, у якому позивачці проводилась нейрохірургічна операція шунтування на головному мозку, та лікарі якої у цій виписці зазначили: «Хворіє декілька років. Три роки тому виявили гідроцефалію головного мозку. Захворювання поступово прогресувало».
Із матеріалів справи вбачається, що у позові, відповіді на відзив, позивачка зазначала, що з 5 березня 2007 року вона визнана інвалідом 3 групи довічно, внаслідок захворювання вірусним енцефалітом у 2006 році та підтвердила це випискою з історії хвороби Київської обласної клінічної лікарні за №800328/211 (наявна у матеріалах справи).
Про те, що позивачка перенесла вірусний енцефаліт ще у 2006 році, який став початком розвитку у неї дисциркуляторної енцефалопатії II ст., гідроцефалії головного мозку і у період 2020-2022 року мав місце прогресуючий перебіг хвороби позивачка додала виписку із історії хвороби №000579/165 неврологічного відділення Київської обласної клінічної лікарні та копію Виписки з історії хвороби №800328/211 відділення захворювань ЦНС та судинної патології головного і спинного мозку Київської обласної клінічної лікарні.
Отже, наявність тривалої, тяжкої за перебігом хвороби позивачка підтвердила медичними документами, яким не надано належної, об`єктивної, правової оцінки судом першої інстанції. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Так, позивачкою до матеріалів справи додану медичну документацію, яка містить інформацію щодо предмета доказування, а саме, наявності у неї тяжкої та тривалої хвороби. 
Стороною відповідача жодних доказів у спростування поданих позивачкою доказів до суду не надано.
Суд апеляційної інстанції відхиляє заперечення сторони відповідача, які в більшості ґрунтуються на критичному ставленні сторони відповідача щодо достовірності наданих стороною позивача доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Також згідно із ч. 6 ст. 95 наведеного Кодексу якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Матеріали справи не містять доказів, що сторона відповідача ставила під сумнів надані позивачкою докази та зверталась до суду з вимогою про витребування оригіналів таких доказів.
Стороною відповідача також не використано інші процесуальні дії щодо спростування наданих позивачем доказів, як то, подання власних доказів, виклик свідків, призначення експертизи, тощо. Таким чином, сам лише факт невизнання відповідачем наданих стороною позивача доказів не може бути підставою для їх відхилення.
Також, як слідує із наданих позивачкою та не спростованих відповідачкою доказів, позивачка мала тяжку та триваючу хворобу. Безпосередньо у період, який припадає на час вчинення дій для прийняття спадщини, позивачка була лежачою, що встановлено у висновку лікаря, що в свою чергу не спростовано стороною відповідача та не містить жодних мотивів відхилення судом відповідного доказу.
Таким чином, висновок суду про відсутність об`єктивних перешкод, які стали на заваді для своєчасного звернення до нотаріуса щодо прийняття спадщини, не ґрунтується на матеріалах справи. Колегія апеляційного суду також не може погодитись із висновком суду першої інстанції, що тяжка та триваюча хвороба не може бути визнана поважною причиною, оскільки жодних доказів, що позивачка пропустила строк унаслідок недбалості, чи що вона заявила недостовірні обставини про свою хворобу чи ступінь її тяжкості та тривалості матеріали справи не містять.
Колегія суддів звертає увагу на правові висновки зроблені Верховним Судом у цивільній справі № 721/375/23 провадження № 61-3870св24 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини (постанова від 22 січня 2025 року), де рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА1 задоволено, визнано, що строк для прийняття спадщини нею пропущено із поважних причин, оскільки протягом тривалого часу хворів, в тому числі мав захворювання, що пов`язанні з опорно-руховим апаратом, що унеможливило подати в строк заяву про прийняття спадщини. Внаслідок цих обставин у наведеній справі визнано такими, що порушуються цивільні права та інтереси позивача.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що хвороба позивачки створили їй перешкоди для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини, так як вся її увага була спрямована на лікування тяжкої та тривалої хвороби. Тому ОСОБА_1 з поважних причин, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, не змогла скористатися своїм правом на своєчасне прийняття спадщини. 
Суд виходить з того, що в даній конкретній справі, заявниця будучи вимушено зайнятою відновленням свого здоров`я, погіршення якого прослідковується на протязі всього строку, визначеного для прийняття спадщини, не була обізнана іншим спадкоємцем про відкриття спадщини після померлої тітки, чи нотаріусом, якому була доведена інформація про неї як спадкоємця. Отже, відсутні підстави для твердження, що позивачка не цікавилась здоров`ям тітки та проігнорувала інформацію про відкриття спадщини після смерті тітки. Слід також зазначити, що у період прийняття спадщини заявниця була лежачою, що доводить наявність реальних перешкоди в здійсненні дій пов`язаних зі зверненням до нотаріуса.
Колегія апеляційного суду також не може погодитись із доводами, що позивачка не була позбавлена права в інший спосіб звернутись до нотаріуса шляхом направлення нею поштової кореспонденції, оскільки у такому випадку справжність підпису спадкоємця на такій заяві має бути знову ж таки, нотаріально засвідченою.
Прийняття спадщини представником за довіреністю не допускається.
Суд також вважає за доцільне, вирішуючи питання встановлення додаткового строку заявниці, застосувати також загальні засади цивільного судочинства розумності та справедливості, не позбавляти заявницю права, отримати у спадщину майно після смерті своєї тітки, лише через те, що вона надала перевагу лікуванню, та відновленню свого здоров`я, а не вирішенню юридичного питання прийняття спадщини. 
Доводи сторони відповідача щодо порушення правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) внаслідок незаконного втручання у права відповідачки як спадкоємиці, яка прийняли спадщину, колегія апеляційного суду відхиляє, оскільки позивачка і відповідачка є між собою рідними сестрами, які є племінницями по відношенню до спадкодавиці. Жодних обставин, за яких право однієї спадкоємиці (відповідачки) слід визнати переважним по відношенню до іншої спадкоємиці (позивачки) адвокатом не вказано. Ураховуючи наведене, колегія апеляційного суду дійшла переконання, що надання додаткового строку для прийняття спадщини відповідатиме засадам верховенства права та справедливості судового рішення.
За вищенаведених обставин, колегія суддів робить висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими, а заявниці має бути встановлений двохмісячний додатковий строк для прийняття спадщини, який з урахуванням воєнного стану в Україні буде достатнім для вчинення процесуальних дій заявником.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, оцінюючи надані заявником докази, не указав з яких підстав відхилив докази позивача, та якими доказами відповідача їх спростовано.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позивач є інвалідом 2 групи, та звільнена від сплати судового збору, то витрати щодо розгляду справи слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 1 610,40 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Визначити ОСОБА_1 додатковий строк в два місяці, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді в розмірі 1 610 (три одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба