ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 320/47506/23
касаційне провадження № К/990/16473/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Васильєвої І.А., Ханової Р.Ф., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Кучма А.Ю.; судді: Аліменко В.О., Безименна Н.В.)
у справі № 320/47506/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАКОМ УКРАЇНА»
до Головного управління ДПС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕДІАКОМ УКРАЇНА» (далі - ТОВ «МЕДІАКОМ УКРАЇНА», позивач, платник, товариство) звернулося до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві, відповідач, контролюючий орган, податковий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16 серпня 2023 року № 00536980702, № 00536800702.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, платник зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій не підтверджені належними доказами та ґрунтуються на припущеннях щодо діяльності контрагента. Позивач вказував, що спірні операції з Товариством з обмеженою відповідальністю «Рекламна агенція «ІМС» (далі - ТОВ «РА «ІМС») фактично відбулися, що підтверджується договорами, актами, податковими накладними та ефірними довідками, а специфіка рекламної діяльності передбачає можливість залучення третіх осіб до їх виконання. Також платник зазначав, що придбані послуги використано у власній господарській діяльності, а порушення контрагентом податкового законодавства не може впливати на його право на формування сум витрат та податкового кредиту за відсутності доказів обізнаності про такі порушення.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем документи не дають можливості встановити реальний характер спірних господарських операцій, зокрема з огляду на наявність ефірних довідок з реквізитами інших суб`єктів, відсутність належних доказів залучення третіх осіб до виконання договору, а також ненадання документів, які б підтверджували здійснення оплати саме за спірними послугами.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2025 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Суд апеляційної інстанції зазначив, що надані позивачем договори, додатки до них, податкові накладні, акти приймання-передачі послуг, ефірні довідки, а також подані до апеляційного суду письмові пояснення та докази щодо змісту наданих послуг є достатніми для підтвердження реальності спірних операцій, а доводи податкового органу ґрунтуються переважно на податковій інформації щодо контрагентів та ланцюга постачання. 
Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2025 року та залишити в силі рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року.
Мотивуючи касаційну скаргу, податковий орган вказує, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам щодо дефектності первинних документів, неможливості ідентифікації виконавця рекламних послуг, відсутності підтвердження придбання відповідного обсягу рекламних послуг контрагентом позивача, а також даним про його трудові, матеріальні та організаційні ресурси. Окремо відповідач посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 826/5743/14, від 10 квітня 2020 року у справі № 823/1389/16, від 24 березня 2020 року у справі № 260/410/19, від 03 березня 2020 року у справі № 140/2715/18, від 05 березня 2021 року у справі № 826/23914/15, від 23 березня 2023 року у справі № 826/23657/15. 
Ухвалою від 01 травня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою контролюючого органу.
09 травня 2025 року від платника надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, при цьому доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судовий розгляд встановив, що відповідач провів документальну планову виїзну перевірку ТОВ «МЕДІАКОМ УКРАЇНА» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2021 року, валютного законодавства за період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2021 року, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2021 року та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2021 року відповідно до затвердженого плану документальної перевірки, наведеного в додатку 1 до акта перевірки, який є його невід`ємною частиною, за результатами якої склав акт від 09 лютого 2022 року № 7584/26-15-07-02-02-03/35372802.
Відповідно до висновків названого акта перевірки контролюючий орган встановив порушення платником вимог:
пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), пунктів 6, 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 2 909 007,00 грн;
пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.2, 198.3 статті 198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 3 232 230,00 грн.
Обґрунтовуючи висновки акта перевірки, відповідач дійшов висновку, що господарські операції позивача з ТОВ «РА «ІМС» не мали реального характеру, а відтак первинні документи, складені за результатами таких операцій, не можуть бути підставою для формування податкового обліку. Контролюючий орган зазначив, що надані позивачем документи не підтверджують фактичного отримання рекламних послуг, зокрема не дають можливості ідентифікувати виконавця таких послуг, їх обсяг, зміст та зв`язок із господарською діяльністю позивача, а також містять розбіжності щодо суб`єктів, які брали участь у їх виконанні. Крім того, відповідач послався на податкову інформацію щодо контрагента позивача та суб`єктів у ланцюгу постачання, яка свідчить про відсутність у них необхідних трудових та матеріально-технічних ресурсів для надання відповідних послуг. За таких обставин контролюючий орган дійшов висновку про безпідставне формування позивачем витрат при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість за спірними операціями.
На підставі таких висновків 16 серпня 2023 року податковий орган прийняв податкові повідомлення-рішення:
№ 00536980702, яким збільшив суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на 4 040 288,00 грн;
№ 00536800702, яким збільшив грошове зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів, на 3 092 845,00 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд зазначає таке. 
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
За приписами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Пунктом 198.3 статті 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
За визначеннями, наведеними в статті 1 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).
Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Сукупний аналіз наведеного правового регулювання дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування визначальним є не формальне документальне оформлення операцій, а їх фактичне здійснення та реальний економічний зміст.
Господарська операція має юридичне значення для податкового обліку лише тоді, коли вона призводить до реальних змін у майновому стані платника податків, а первинні документи покликані фіксувати такі зміни, а не створювати їх формально.
Податкові наслідки у вигляді формування витрат, фінансового результату та податкового кредиту можуть виникати лише за умови, що відповідні документи підтверджують фактичний рух товарів, робіт чи послуг і їх використання у межах господарської діяльності платника. Наявність формально оформлених документів сама по собі не є достатньою підставою для податкових вигод, якщо з інших доказів вбачається відсутність реального виконання операцій.
Разом з тим, неістотні недоліки в оформленні первинних документів не спростовують господарську операцію, якщо вони не перешкоджають ідентифікації її змісту, сторін та обсягу, і якщо такі документи у сукупності з іншими доказами підтверджують реальність відповідних операцій.
Відтак суд при вирішенні податкового спору зобов`язаний перевірити не лише наявність документів, а й те, чи відображають вони реальний рух активів та економічний сенс спірних операцій.
Оцінюючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини з урахуванням наведеного правового регулювання та сформованих підходів до застосування відповідних норм права, колегія суддів виходить з такого.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, акцентував увагу на тому, що окремі ефірні довідки містять реквізити Товариства з обмеженою відповідальністю «Оушен Медіа», а не безпосереднього контрагента позивача - ТОВ «РА «ІМС», а також на тому, що позивач не надав належних доказів залучення цим контрагентом третіх осіб до виконання договору та не підтвердив оплату наданих послуг відповідними банківськими документами. Однак, дійшовши таких висновків, суд першої інстанції фактично не дослідив, чи передбачала договірна модель можливість залучення третіх осіб, яким саме чином у сфері телевізійної реклами документується виконання послуг, чи співвідносяться ефірні довідки з конкретними кампаніями, відеороликами, періодами та каналами, визначеними у додатках, до договору від 29 листопада 2019 року № 1219, чи відображають акти приймання-передачі та інші документи результати фактично проведених рекламних кампаній. Суд обмежився констатацією сумніву у доказах, не розкривши фактичного механізму надання спірних послуг. 
Натомість суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, визнав наданий позивачем комплект документів достатнім для підтвердження реальності господарських операцій, зазначивши, що первинні документи дозволяють встановити обставини дійсного виконання договору в частині обсягу робіт, а також що недоліки в документах не є самі по собі підставою для висновку про відсутність господарської операції. Проте, дійшовши такого висновку, апеляційний суд також не навів належного аналізу, який саме доказ якою мірою підтверджує конкретний елемент спірних операцій. Суд не встановив, які саме документи підтверджують фактичне розміщення конкретних рекламних роликів на конкретних телеканалах у визначені періоди, яким чином ефірні довідки, видані іншими суб`єктами, співвідносяться з обов`язками ТОВ «РА «ІМС» за договором від 29 листопада 2019 року № 1219, чи охоплюють вони весь обсяг задекларованих позивачем послуг, як саме сформована остаточна вартість послуг з урахуванням показників wGRP, та яким є зв`язок між цими послугами і подальшим наданням медіа-послуг клієнтам позивача. Висновок апеляційного суду про реальність операцій у цій частині є узагальненим і не містить належної індивідуалізації доказів та встановлених ними обставин. 
Колегія суддів звертає увагу, що за змістом матеріалів справи спірні правовідносини не зводяться до простої моделі «замовник - виконавець - акт - оплата». Позивач посилається на те, що діяв як посередник/виконавець медіа-послуг для своїх клієнтів - Приватного акціонерного товариства «Ліктрави» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», а для виконання цих зобов`язань залучив ТОВ «РА «ІМС», яке, у свою чергу, згідно з умовами договору від 29 листопада 2019 року № 1219 могло залучати третіх осіб. За таких обставин для належного вирішення спору суди мали дослідити не тільки відносини позивача з ТОВ «РА «ІМС», а й господарський контекст цих операцій: наявність у позивача зобов`язань перед кінцевими замовниками, зміст і обсяг цих зобов`язань, відповідність обсягу та вартості послуг, придбаних у ТОВ «РА «ІМС», послугам, які позивач надавав кінцевим клієнтам, а також документальний зв`язок між придбаними та реалізованими медіа-послугами. Саме такий підхід відповідає специфіці медіа-рекламних правочинів і дає змогу встановити, чи мали спірні витрати та податковий кредит реальний економічний зміст. Водночас ні рішення суду першої інстанції, ні постанова апеляційного суду такого наскрізного зіставлення не містять. 
Крім того, судами не досліджено належним чином питання оплати спірних послуг. Суд першої інстанції виходив із відсутності в матеріалах справи виписок за рахунками, оборотно-сальдових відомостей, платіжних доручень, тоді як апеляційний суд, навпаки, зазначив про наявність платіжних документів і послався на них як на один із елементів доказування реальності операцій. Однак апеляційний суд не розкрив змісту цих документів, не навів їх реквізитів, не встановив, чи підтверджують вони оплату саме за спірними додатками до договору від 29 листопада 2019 року № 1219, чи узгоджуються вони за сумами, датами і призначенням платежу з актами приймання-передачі, податковими накладними та періодами проведення рекламних кампаній. За наявності прямо протилежних висновків судів щодо одного й того самого аспекту доказування ця обставина потребувала окремого й детального дослідження, якого проведено не було. 
Окремо слід зазначити, що податковий орган послідовно звертав увагу на неможливість ідентифікувати фактичного виконавця частини рекламних послуг та на розбіжності між ланцюгом придбання рекламних послуг контрагентом позивача і тим обсягом послуг, який був реалізований позивачу, а також на наявність у ланцюгу суб`єктів, діяльність яких зовні не співвідноситься з наданням рекламних послуг. Разом з тим, сама по собі така податкова інформація не є безумовним доказом нереальності операцій позивача, однак за наявності доводів про багаторівневу модель виконання договору вона підлягала перевірці не як самостійна підстава для відмови в позові, а як обставина, що потребує зіставлення з іншими доказами. Апеляційний суд, відхиляючи ці аргументи, обмежився загальними міркуваннями про принцип індивідуальної відповідальності платника податків і недопустимість покладення на нього негативних наслідків за можливу неправомірну поведінку контрагента, але не дослідив, чи дають наявні в матеріалах справи документи можливість предметно усунути сумніви щодо фактичного механізму надання спірних послуг. Суд першої інстанції, навпаки, фактично поклав ці сумніви в основу рішення, але також не провів необхідного аналітичного зіставлення доказів. Отже, обидва суди уникнули того обсягу дослідження, якого вимагав характер спірних правовідносин. 
Колегія суддів також враховує, що у матеріалах справи наявна вказівка на подання позивачем до суду апеляційної інстанції письмових пояснень із відповідними доказами щодо детального опису наданих послуг з розміщення реклами на відповідних телеканалах та змісту ефірних довідок. Однак у постанові апеляційного суду не відображено, у чому саме полягав такий «детальний опис», які конкретні документи були надані, як вони співвідносяться з актами, податковими накладними, ефірними довідками та додатками до договору від 29 листопада 2019 року № 1219, а також, чи усувають вони суперечності, на які посилався податковий орган і на які звернув увагу суд першої інстанції. За такого викладення мотивів касаційний суд позбавлений можливості перевірити, чи справді апеляційним судом усунуто прогалини доказування, на яких ґрунтувалося рішення суду першої інстанції. 
Не може залишитися поза увагою і та обставина, що у постанові апеляційного суду наведено фрагмент про підтвердження «поставок сільськогосподарської продукції, її отримання та оприбуткування», який очевидно не узгоджується з предметом цього спору про рекламні послуги. Позивач у відзиві на касаційну скаргу сам зазначає, що згадка в касаційній скарзі про поставку соняшникової олії є технічною опискою, а предметом спору є саме рекламні та медіа-послуги. Наявність у мотивуванні постанови суду апеляційної інстанції фрагментів, не пов`язаних із фактичними обставинами цієї справи, сама по собі не визначає незаконність судового рішення, але у сукупності з відсутністю належної деталізації оцінки доказів свідчить про недостатню індивідуалізацію судового аналізу саме до спірних правовідносин сторін. 
Верховний Суд виходить із того, що у подібних справах суд має встановити, зокрема: чи існували у позивача договірні зобов`язання перед кінцевими замовниками щодо проведення відповідних рекламних кампаній; чи відповідають зміст, обсяг, період та вартість придбаних у контрагента послуг змісту, обсягу, періоду та вартості послуг, реалізованих позивачем своїм клієнтам; які саме рекламні ролики, щодо якого бренду або продукту, на яких саме телеканалах, у які саме часові інтервали, з якою частотою та в межах яких кампаній були розміщені; якими документами це підтверджується; яким чином за договором від 29 листопада 2019 року № 1219 визначалась остаточна вартість послуг з урахуванням показників wGRP; які документи фіксують розрахунок та погодження цієї остаточної вартості; чи підтверджують платіжні документи оплату саме за спірні послуги; яким є документальний зв`язок між ефірними довідками, що видані іншими особами, та виконанням зобов`язань ТОВ «РА «ІМС» перед позивачем; які саме треті особи залучалися до виконання договору та чи існують докази такого залучення; чи узгоджується договірна модель з фактичним способом виконання послуг; чи дійсно мав місце рух активів і зміна зобов`язань у межах господарської діяльності позивача. Саме такий обсяг дослідження відповідає суті спору, однак він судами попередніх інстанцій проведений не був.
Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність реальних господарських операцій, так само як і висновки суду апеляційної інстанції про підтвердженість їх реальності, є передчасними, оскільки здійснені без повного й належного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Суди надали різну оцінку одним і тим самим доказам, але жоден із них не встановив переконливо та послідовно фактичний механізм виконання спірних медіа-рекламних правочинів з урахуванням їх специфіки.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Оскільки неповнота встановлення фактичних обставин допущена як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, а необхідне для правильного вирішення спору дослідження доказів має бути проведене з дотриманням принципів безпосередності, змагальності та повного з`ясування всіх обставин справи, справа підлягає направленню на новий розгляд саме до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду суду необхідно врахувати наведене у цій постанові, повно та всебічно з`ясувати фактичні обставини справи, що стосуються реальності спірних господарських операцій у сфері рекламних та медіа-послуг, дослідити всі надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку, надати окрему оцінку договору від 29 листопада 2019 року № 1219 і додаткам до нього, актам приймання-передачі послуг, податковим накладним, ефірним довідкам, документам щодо розрахунку остаточної вартості послуг за результатами фактично набраних показників wGRP, платіжним документам, а також доказам, що підтверджують або спростовують зв`язок придбаних послуг із подальшим виконанням позивачем зобов`язань перед його клієнтами. Лише після такого дослідження можливо дійти обґрунтованого висновку щодо правомірності чи неправомірності формування позивачем витрат та податкового кредиту за спірними операціями.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова
Судді І. А. Васильєва
Р. Ф. Ханова