ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 березня 2026 року справа №200/4409/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року у справі № 200/4409/25 (головуючий І інстанції Голуб В.А.) за позовом Тараненка Костянтина Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Тараненко Костянтин Сергійович в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 від 14.05.2025 № 1781/22744 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 , яким відмовлено у звільненні з військової служби у запас на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року позов задоволено:
- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби у запас на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
Відповідачем подано апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове про відмову у задоволенні позову через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.
Апелянт зазначив, що відповідно до абзацу 12 пункту 2 частини 12 статті 26 Закону наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати), є підставою для звільнення військовослужбовців для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану). 
Таким чином, вказана норма матеріального права не підлягає до застосування у спірних правовідносинах.
Абзацом 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону в чинній редакції не визначено документів для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою.
Висновок суду про відсутність у відповідача підстав ставити під сумнів довідку ЛКК , подану ОСОБА_1 на підтвердження потреби матері позивача у постійному сторонньому догляді, є необгрунтованим, оскільки додані позивачем до рапорту заключення ЛКК № 3 та заключення ЛКК № 187 не є висновками лікарсько консультативної комісії про потребу у постійному догляді відповідно до затверджених форм медичної (первинної облікової) документації , не містять дати видачі, строку дії та не завірені печаткою закладу охорони здоров`я. 
Висновк ЛКК № 3 містить посилання на протокол № 1 від 3.01.2025, а заключення ЛКК № 187 – на протокол № 45 від 23.04.2025. Але, що це за протоколи – зі змісту вказаних документів не зрозуміло. Рекомендації у вказаних заключеннях також відрізняються, зокрема у заключенні ЛКК № 3 зазначено про потребу сторонньої допомоги догляду постійної, а в заключенні № 187 – про потребу постійного стороннього довічно. Документ у формі заключення ЛКК Міністерством охорони здоров`я України не затверджувався, тому правова природа та юридична сила такого документу є незрозумілою та викликає обгрунтований сумнів.
Позиція Міністерства охорони здоров`я України, викладена в листі № 220/17/3 від 20.11.2023, та представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в системі органів сектору безпеки й оборони, викладена в листі № 3173.2/24/42.2.2 від 21.03.2024, щодо висновків про потребу в постійному сторонньому догляді судом першої інстанції не враховані, мотивів їх відхилення в рішенні суду не зазначено.
Крім того, позивачем не надано доказів відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері (повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану щодо відсутності відповідних актових записів, довідки про відсутність актових записів тощо).
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволені, в якому зазначено наступне.
Верховний Суд у постанові від 13.06.2024 у справі №520/21316/23 зауважив, що норми Закону № 2232-XII мають вищу юридичну силу у застосуванні до спірних правовідносин на відміну від Постанов Кабінету Міністрів, а необхідність постійного стороннього догляду за хворим батьком може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК. 
Виходячи з наведеного, що довідка ЛКК, подана позивачем, відповідає встановленій формі, містить всі необхідні відомості, притаманні медичному висновку, у ній зазначено на підставі якої інформації вона видана, а отже у відповідача не було підстав ставити під сумнів документ, виданий уповноваженим органом про те, що мати позивача потребує постійного стороннього догляду. 
Крім того, в силу прямої дії статті 8 Конституції України закони та інші нормативно правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Постанови Уряду не можуть звужувати обсяг прав встановлений законом, адже приймаються на виконання законів, а тому мають їм відповідати й не суперечити. А у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Щодо питання доведеності відсутності у позивача інших осіб якіб могли здійснювати догляд за його хворою матір`ю, зазначає, що позивачем до рапорту було додано витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, з якого вбачається, що мати позивача не перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . 
Крім того, ОСОБА_1 була надано акт обстеження сімейного стану військовослужбовця, який складено ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким встановлено відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у ОСОБА_2 .
Тобто «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
Ураховуючи встановлені судом першої інстанції обставин справи, підтверджені відповідними доказами, щодо необхідності здійснення постійного догляду за хворою (матір`ю) ОСОБА_1 , яка є особою з інвалідністю IІ групи, відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які б могли забезпечити та погодились здійснювати відповідний догляд, суд дійшов до вірного висновку про недоведення військовою частиною НОМЕР_1 правомірності відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, який листом повідомив, що зазначена справа зареєстрована через «ЄСІТС», тому в паперовому вигляді відсутня, електронну картку справи можна отримати, витребував справу з ЦБД КП «Діловодство спеціалізованого суду».
За ч.ч. 1, 4 ст. 18 КАС України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
За пп. 15 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі (пп. 15.1); розгляд справи у суді здійснюється за матеріалами справи у паперовій формі (пп. 15.3).
Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).
Процесуальні та інші документи і докази в паперовій формі зберігаються в додатку до справи в суді першої інстанції та у разі необхідності можуть бути оглянуті учасниками справи чи судом першої інстанції або витребувані судом апеляційної чи касаційної інстанції після надходження до них відповідної апеляційної чи касаційної скарги (ч. 10 ст. 18 КАС України).
За пп. 5.2 п.5 розділу І Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, електронна копія паперового документа - документ в електронній формі, що містить візуальне подання паперового документа, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа. Відповідність оригіналу та правовий статус електронної копії паперового документа засвідчуються кваліфікованим електронним підписом особи, що створила таку копію.
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, відзиву, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, виходячи з наступного.
Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що не є спірним питанням у даній справі.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 20.07.1995 матір`ю позивача є ОСОБА_4 .
За довідкою до акта огляду медико-санітарною експертною комісією серія 12 ААД № 190214 від 20.11.2024 ОСОБА_2 встановлено довічно ІІ групу інвалідності з 12.11.2024 (загальне захворювання).
Заключеннями лікарсько-консультативної комісії від 03.01.2025 № 3 та від 23.04.2025 № 187 підтверджено, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду. 
Званівською сільською радою Бахмутського району Донецької області підтверджено, що позивач та його мати - ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (довідка від 14 січня 2025 року № 12-15/11).
За витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища мати позивача не перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 .
Актом обстеження сімейного стану військовослужбовця, складеного ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджено, що у позивача є матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка розлучена, є особою з інвалідністю ІІ групи довічно згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААД № 190214 та потребує постійної сторонньої допомоги, що підтверджується довідкою лікарсько-консультативної комісії від 03.01.2025 № 3. Під час перевірки було встановлено, що матір військовослужбовця перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб згідно довідки № 758-7001206490 від 19.05.2022. Матір проживає у кімнаті гуртожитку. Наявність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення в ОСОБА_2 , комісія не встановила. Крім того, комісія дійшла висновку про наявність підстав для звільнення позивача зі служби на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “ Про військовий обов`язок та військову службу”.
Позивачем 29 квітня 2025 року подано рапорт, у якому просив звільнити його зі служби на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”.
Листом від 14 травня 2025 року відповідач відмовив у задоволенні рапорта. В обґрунтування відмови зазначив, що до рапорту ОСОБА_1 на підтвердження необхідності постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 додано заключення ЛКК № 187 від 23.04.2025, яке за своєю формою та змістом не відноситься до висновків про потребу в постійному сторонньому догляді, затверджених наказом МОЗ України 09.03.2021 № 407 та наказом МОЗ України від 31.07.2013 № 667. Крім того позивачем не надано доказів відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері (повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану щодо відсутності відповідних актових записів, довідки про відсутність актових записів тощо).
Апеляційний суд надає правову оцінку спірним правовідносинам та враховує наступне.
За ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ “Про військовий обов`язок і військову службу” (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ. Так, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) (підпункт “г” пункту 2 частини четвертої статті 26).
За ч. 12. ст. 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, на підставі, зокрема, необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Відповідач посилається, що ОСОБА_1 до рапорту на підтвердження необхідності постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 , додано висновок ЛКК № 187 від 23.04.2025, який за своєю формою та змістом не відноситься до висновків про потребу в постійному сторонньому догляді, затверджених наказом МОЗ України 09.03.2021 № 407 та наказом МОЗ України від 31.07.2013 № 667.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170.
Суд враховує, що у разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати військовослужбовець має надати:
- документ, що підтверджує родинні зв`язки (копія свідоцтва про шлюб, копія свідоцтва про народження особи або дружини (чоловіка));
- один із документів, що підтверджує інвалідність дружини (чоловіка) батьків особи чи її дружини (чоловіка): довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю”, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року № 946;
- документи, що підтверджують відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати (копія свідоцтва про розірвання шлюбу батьків, копія свідоцтва про смерть одного з батьків або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутнім або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання в місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховувала та утримувала дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Крім того, абзац 4 підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Суд зазначає, що довідка ЛКК, подана ОСОБА_1 , містить всі необхідні відомості, притаманні медичному висновку, у ній зазначено на підставі якої інформації вона видана, а отже у відповідача були відсутні підстави ставити під сумнів документ, виданий уповноваженим органом про, що мати позивача потребує постійного стороннього догляду.
Щодо посилання на ненадання доказів відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері (повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану щодо відсутності відповідних актових записів, довідки про відсутність актових записів тощо), суд враховує наступне.
Позивачем до рапорту було додано витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, з якого вбачається, що мати позивача не перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 .
Також, надано акт обстеження сімейного стану військовослужбовця, складений ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким встановлено відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у ОСОБА_2 . 
На переконання суду “відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи” означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж “юридичної наявності” інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
За ч.ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що у матері позивача ОСОБА_2 є інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть реально здійснювати за нею постійний догляд.
Ураховуючи встановлені судом обставин справи, підтверджені відповідними доказами, щодо необхідності здійснення постійного догляду за хворою (матір`ю) ОСОБА_1 , яка є особою з інвалідністю IІ групи, відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які б могли забезпечити та погодились здійснювати відповідний догляд, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведення військовою частиною НОМЕР_1 правомірності відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Водночас, суд звертає увагу на достатність доказів для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю позивача, яка є особою з інвалідністю IІ групи, та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його матері, які б могли здійснювати такий догляд.
При цьому, суд констатує, що лист відповідача від 14.05.2025 № 1781/22744 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 не є індивідуально-правовим актом, в розумінні КАС України, а тому не несе для позивача правових наслідків.
З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зміни способу захисту порушеного право позивача шляхом:
- визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби у запас на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
За правовою позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справі № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а, від 12 квітня 2018 року справі № 826/8803/15, від 21 червня 2018 року у справі № 274/1717/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 820/5134/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 826/521/16, від 30 березня 2021 року у справі № 400/1825/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 27 вересня 2021 року у справі № 380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі № 380/13558/21.
Крім того, суд враховує правову позицію в постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 806/965/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.
Як установлено судом, 29 квітня 2025 року позивач звернувся до командира військової частини з рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ за сімейними обставинами. До рапорту додав документи, які підтверджують вказані обставини.
Листом від 14 травня 2025 року відповідач повідомив, що рапорт ОСОБА_1 розглянутий та встановлено, що відсутні правові підстави для звільнення з військової служби в запас за сімейними обставинами, з урахуванням наданих підтверджуючих документів.
Отже, рапорт позивача був розглянутий відповідачем з урахуванням долучених позивачем документів і в його задоволенні відмовлено.
Незаконність цієї відмови підтверджено судом та не спростовано відповідачем у даній справі.
Варто наголосити, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Враховуючи викладене, положення підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ щодо імперативного припису, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), - у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (тобто відсутня дискреція щодо прийняття рішення за наявності цих обставин - звільняти чи не звільняти), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про:
- зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для скасування рішення.
Керуючись ст.ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року у справі № 200/4409/25 за позовом Тараненка Костянтина Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Повний текст постанови складений 11 березня 2025 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко