Дата документу 08.04.2026
Справа № 337/4561/25
Провадження № 2/334/617/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Дніпровський районний суд міста Запоріжжя у складі 
судді Бредіхіна Ю.Ю.,
за участю секретаря Жураківської В.А.,
відповідача-1 – ОСОБА_1 , 
представника відповідача-1 – Радостєвої М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми,
установив
І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін
Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення з відповідачів 16 641,47 грн., з яких 3 870,36 грн. трьох відсотків річних та 12 771,11 грн. інфляційних втрат. В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що 19 листопада 2007 року між акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 059-г/45, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 10 000 гривень, зі сплатою 26 процентів річних. 
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, між акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №059-г/45/1 від 19.11.2007 року, за змістом пункту 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором (АБ «ФакторіалБанк») відповідати за виконання боржником умов щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних, а також можливих штрафних санкцій та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених кредитним договором. Того ж дня, між акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 059-г/45/2, за змістом пункту 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором (АБ «Факторіал-Банк») відповідати за виконання боржником умов щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних, а також можливих штрафних санкцій та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених кредитним договором. 
У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 15 липня 2011 року заочним рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя у справі №2-1339/11 задоволено позовну заяву публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту та стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ «СЕБ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 26 336,33 гривень та судові витрати.
Згідно Статуту публічного акціонерного товариства «Фідобанк», затвердженого Рішенням Загальних зборів акціонерів Банку від 14 квітня 2016 року, ПАТ «Фідобанк» став правонаступником всіх прав та обов`язків акціонерного банку «Факторіал-Банк» та публічного акціонерного банку «СЕБ Банк».
03 лютого 2021 року між публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та товариством з обмеженою відповідальністю Консалт Солюшенс» укладено договір № GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги, за змістом пункту 1 якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору, права вимоги. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.
18 травня 2021 року ухвалою Хортицького районного суду міста Запоріжжя у справі № 2-1339/11 заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні задоволено. 
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2011 року у справі № 2-1339/11, відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не виконувалося, сума заборгованості по кредиту після ухвалення вказаного рішення є незмінною та становить 26 336,33 гривень.
У зв`язку із невиконанням судового рішення, позивачем нараховані суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які він просить стягнути на свою користь.
Відповідач ОСОБА_1 заперечив проти позовних вимог, вказавши на те, що він є учасником бойових дій, а відтак в силу приписів законодавства на період дії воєнного стану йому заборонено нараховувати суму інфляційних втрат та трьох відсотків річних через невиконання кредитних зобов`язань.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Радостєва М.В. подала заяву про застосування строків позовної давності та ураховуючи правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у цивільній справі № 754/511/23, просила відмовити у задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позов не надав.
II. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі
Ухвалою суду від 10.11.2025 року відкрито спрощене провадження у справі.
Ухвалою суду від 12.12.2025 року провадження у справі зупинене до перегляду судового рішення Великою Палатою Верховного Суду у цивільній справі № 754/511/23.
Ухвалою суду від 04.03.2026 року провадження у справі поновлене.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
III. Фактичні обставини встановлені судом
19 листопада 2007 року між акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 059-г/45, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 10 000 гривень, зі сплатою 26 процентів річних. 
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, між акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №059-г/45/1 від 19.11.2007 року, за змістом пункту 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором (АБ «ФакторіалБанк») відповідати за виконання боржником умов щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних, а також можливих штрафних санкцій та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених кредитним договором. Того ж дня, між акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 059-г/45/2, за змістом пункту 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором (АБ «Факторіал-Банк») відповідати за виконання боржником умов щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних, а також можливих штрафних санкцій та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених кредитним договором. 
15 липня 2011 року заочним рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя у справі №2-1339/11 задоволено позовну заяву публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту та стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ «СЕБ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 26 336,33 гривень та судові витрати.
Згідно Статуту публічного акціонерного товариства «Фідобанк», затвердженого Рішенням Загальних зборів акціонерів Банку від 14 квітня 2016 року, ПАТ «Фідобанк» став правонаступником всіх прав та обов`язків акціонерного банку «Факторіал-Банк» та публічного акціонерного банку «СЕБ Банк».
03 лютого 2021 року між публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги 
Доказів відкриття виконавчого провадження за заявою ТОВ «Консалт Солюшенс» або ж існування виконавчого провадження у якому позивач виступав би стягувачем, з примусового виконання стягнення грошових коштів за рішенням рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 15.07.2011 року у справі №2-1339/11 суду не надано.
IV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи
Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 615 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Частиною третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. 
Відповідна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18.
При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець у пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором у судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізму обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору в межах пред`явленої ним позовної вимоги в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 904/6892/17 зроблено такий правовий висновок: «Незважаючи на те, що за змістом положень статей 549, 625 ЦК України і статті 230 ГК України кредитор має право нараховувати пеню, інфляційні втрати і 3 % річних за допущене боржником прострочення виконання основного зобов`язання, яке (основне зобов`язання) не припинилося у встановленому порядку, наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення основного боргу в зв`язку з необґрунтованістю відповідного позову, ухваленого за наслідками розгляду судом іншої справи між тими ж самими сторонами, унеможливлює подальше притягнення кредитором боржника до відповідальності у виді штрафної санкції (пені), оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення штрафних санкцій як додаткової вимоги. Адже, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 549 ЦК України щодо нарахування пені розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 11.02.2026 року у справі №754/511/23 (п.п. 114-127): «Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
При цьому Велика Палата Верховного Суду враховує, що за загальним правилом невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, може суперечити принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.
Разом з тим у спірній ситуації керується таким.
Згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Хоча конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Німеччини» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
З огляду на викладене, будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача).
За таких обставин можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності.»
Суду не надано відомостей щодо здійснення примусового виконання рішення суду, натомість судом встановлено, що вимога про примусове стягнення за рішенням суду є задавненою. 
Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на задавнену вимогу.
Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
вирішив
відмовити у задоволені позову товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (код ЄДРПОУ 42251700, юридична адреса: м. Одеса, вул. Пушкінська, 35, офіс 308) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення суми у повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін